П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/5157/20-а                                    Головуючий суддя 1-ої інстанції - Вільчинський О.В.                                                                              Суддя-доповідач -  Граб Л.С.   
16 червня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Іваненко Т.В.  Сторчака В. Ю. , 
за участю: секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.
представника позивача: Федчук Т.М. 
розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
У провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ) та військової частини НОМЕР_2 (далі в/ч НОМЕР_2 ), в якому просив:
-визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачеві грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 травня 2017 року;
-зобов`язати в/ч НОМЕР_1 в особі командира видати наказ про нарахування та виплату позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік та нарахувати і виплатити позивачеві як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 травня 2017 року, з урахуванням вимоги п. 3 розділу ХХХІ "Виплати грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби" Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, а саме розмір грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки обчислюється з розрахунку 3,8 календарних дні як для осіб, які мають вислугу років 20 і більше календарних років, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.п. 2-5 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28.12.2020 позов задоволено повністю: 
-визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 травня 2017 року;
-зобов`язано в/ч НОМЕР_1 в особі командира видати наказ про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік;
-зобов`язано в/ч НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 травня 2017 року з врахуванням вимоги щодо застосування у розрахунку коефіцієнта 3,8 згідно п.3 розділу ХХХІ "Виплати грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби” Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року №260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018р. за № 745/32197, як для осіб, які мають вислугу 20 і більше календарних років, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.п. 2-5 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
В лютому 2021 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. 
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 09.03.2021 у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити додаткове судове рішення, яким вирішити питання щодо розподілу судових витрат та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів на користь позивача 3000 грн. в рівних частках з кожного з відповідачів. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянтом зазначено, що в матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження правомірності заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу.
При цьому, скаржник зауважив, що в резолютивній частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28.12.2020 у справі № 120/5157/20-а результати розгляду вказаного питання не відображено.
Відповідачі своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримала в повному обсязі.
Відповідачі явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, хоча були належним чином повідомленні про дату, час та місце судового розгляду справи. 
У відповідності до вимог  ч.2 ст.313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Так, визначаючись щодо наявності підстав для ухвалення додаткового рішення у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що питання про розподіл понесених позивачем судових витрат вже розглядалося судом та відображено у мотивувальній частині рішення від 28.12.2020 року.
Зокрема у рішенні від 28.12.2020 суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування на користь позивача 3000 грн., що були понесенні останнім на правничу допомогу.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі колегія суддів виходить із наступного.
Згідно із положеннями частини першої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення у випадках, якщо, зокрема, щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення.
Слід зазначити, що процесуальний інститут додаткового рішення дозволяє виправляти помилки суду, спричинені недотриманням обов`язку, зокрема, про необхідність надання судом відповідей на всі заявлені позивачем (третьою особою) вимоги.
За змістом частини першої статті 252 КАС України підставою для винесення додаткового рішення може бути неухвалення судом рішення щодо однієї з позовних вимог, якщо щодо решти вимог, заявлених у позові, рішення ухвалено. Додаткове рішення необхідне також у тих випадках, коли відповідь суду не відповідає обсягу поставленого питання або ж спосіб судового захисту викладений неповно.
Таким чином, додатковим судовим рішенням вирішуються окремі правові вимоги, які не вирішені основним рішенням, за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази. Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.
При цьому додаткове судове рішення не може змінювати суті основного рішення або містити висновки про права й обов`язки осіб, які не брали участі у справі.
Як вбачається з матеріалів справи, в заяві про ухвалення додаткового рішення позивач стверджує, що суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі, в резолютивній частині рішення жодним чином не відзначив про результати розгляду питання про розподіл судових витрат, хоча в мотивувальній частині рішення вказана вимога отримала оцінку суду.
Колегія суддів, дослідивши зміст мотивувальної частини рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28.12.2020 у цій справі з`ясувала, що судом першої інстанції під час ухвалення вказаного рішення досліджувалося питання розподілу понесених позивачем витрат на правову допомогу внаслідок чого зроблено висновок, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували обгрунтованість та фактичний обсяг витрат на таку допомогу у даній адміністративній справі. Таким чином, суд дійшов висновку, що судові витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. не підлягають стягненню на користь позивача. 
Вказане рішення, позивачем в апеляційному порядку не оскаржувалось.
При цьому, постановляючи ухвалу про відмову у винесенні додаткового рішення суд першої інстанції, не досліджував доказів на підтвердження обгрунтованості понесених позивачем витрат на правову допомогу, а лише надав оцінку питанню доцільності та правомірності ухвалення в межах даної справи додаткового рішення.
В контексті вказаного,  колегія суддів зауважує, що обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представником позивача було надано детальне обгрунтування заявлених до відшкодування витрат на правову допомогу, проаналізовано обсяг наданих в підтвердження заявленої суми доказів та наведено практику Європейського суду з прав людини, яка на думку останнього мала місце при розгляді аналогічних питань.
Однак, колегія суддів не може надавати оцінку обгрунтованості та правомірності таких доводів, оскільки не переглядає рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року в частині вимог, що стосуються розподілу витрат на правову допомогу, понесених позивачем.
Предметом цього апеляційного перегляду є повнота дослідження судом першої інстанції всіх заявлених позивачем вимог та надання відповідей на всі окреслені позивачем в позовній заяві питання для підстав для застосування приписів ст. 252 КАС України та ухвалення додаткового рішення у справі.
В даному випадку колегія суддів констатує, що незгода апелянта з мотивуванням відмови в задоволенні вимог, які стосуються розподілу судових витрат, та яке наведено судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення від 28.12.2020 року не може бути підставою для ухвалення додаткового рішення у справі. При цьому, позивач не позбавлений права оскаржити   вказане рішення в окремому апеляційному провадженні, з наданням належних доказів в підтвердження підставності заявленої до стягнення суми судових витрат.
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що на разі відсутні обставини визначені у частині першій статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України, наявність яких може слугувати правовою підставою для прийняття додаткового судового рішення.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції постановив ухвалу відповідно до норм процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 252, 304, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі   17 червня 2021 року.

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Іваненко Т.В.    Сторчак В. Ю.