ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року	Львів	Справа № 460/3237/20 пров. № А/857/3239/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року, ухвалене суддею Щербаков В.В. у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, у справі №460/3237/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання до вчинення певних дій, -

                                                       ВСТАНОВИВ:

06 травня 2020 року позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Служби безпеки України, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.87-91) просив визнати протиправною бездіяльність щодо нездійснення нарахування та виплату на день звільнення грошової допомоги при звільненні з військової служби, компенсації за неотримане речове майно, компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", за 2015-2016 роки загальним терміном 28 днів; стягнути із Служби безпеки України компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", за 2015-2016 роки загальним терміном 28 днів в сумі 9260,12 грн; зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію за неотримане речове забезпечення; зобов`язати нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – нездійснення нарахування та виплату на день звільнення – 21.10.2016, грошової допомоги при звільненні з військової служби, компенсації за неотримане речове майно, компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", за 2015-2016 роки із розрахунку 325,29 грн в день із 21.10.2016 до дня фактичного розрахунку.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення з військової служби компенсації за неотримане речове майно та компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", за 2015, 2016 роки.
Зобов`язано Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно та компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", за 2015, 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21.10.2016.
У задоволенні позовних вимог про визнання протиправної бездіяльності Служби безпеки України щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення з військової служби грошової допомоги при звільненні з військової служби, стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку в сумі 9260,12 грн, зобов`язання нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із розрахунку 325,29 грн в день із 21.10.2016 до дня фактичного розрахунку - відмовлено.
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Служби безпеки України щодо нездійснення нарахування і виплати ОСОБА_1 на день звільнення грошової допомоги при звільненні з військової служби та ухвалити нове, яким визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення грошової допомоги при звільненні з військової служби та зобов`язати Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу при звільненні з військової служби.
Скаржник не погоджується із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Служби безпеки України щодо нездійснення нарахування і виплати ОСОБА_1 на день звільнення грошової допомоги при звільненні з військової служби з огляду на те, що підстава звільнення, зазначена у наказі Служби Безпеки України від 12.09.2016 №1118-ос – пп. «а» п.61 (у запас Служби безпеки України), пп. «б» п. 62 (за станом здоров`я – непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний) та п.81-1 Положення про проходження військової слдужби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента україни від 27.12.2007 №1262/2007, є умовою для виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарних рік служби за змістом п.10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 та відповідно до абз.1 ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII. 
Зазначає, що вимога щодо наявності календарної вислуги 10 років для нарахування та виплати грошової допомоги військовослужбовцям при звільненні, передбачена статтею 15 Закону №2011-XII та п.10 Постанови №393, застосовується до військовослужбовців, які звільняються з військової служби за віком, у зв`язку з скороченням  штатів або переведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених п.1 ч.2 ст.36 Закону україни «Про розвідку», а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років.
Відповідач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Згідно наведених відповідачем доводів одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби ОСОБА_1 нарахована та виплачена 06.04.2020 в сумі 29318,21 грн, а 03.06.2020 нараховано та виплачено компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 1709,03 грн. Вказані виплати здійснені на картковий рахунок ОСОБА_1 , відкритий у АТ КБ «Приватбанк», який ним був вказаний у заяві від 27.01.2020. Також звертає увагу, що вимога апеляційної скарги про зобов`язання Службу безпеки України нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні позивачем до суду не заявлялась, у оскаржуваному рішенні також відсутні зазначення про наявність такої позовної вимоги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в органах Служби безпеки України, є учасником бойових дій.
Наказом Служби безпеки України від 12.09.2016 № 1118-ос ОСОБА_1 звільнено з військової служби за контрактом осіб офіцерського складу в Службі безпеки України відповідно до підпункту “а” п.61 (у запас Служби безпеки України), підпункту “б” п. 62 (за станом здоров`я - непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час) та п. 81-1 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 №1262/2007, а наказом Департаменту контррозвідки Служби безпеки України від 21.10.2016 № 146- ос виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення Служби безпеки України.
Листом від 16.10.2019 №21/2/2-К-24/П87 фінансово-економічним управлінням Служби безпеки України за результатами розгляду запиту позивача від 09.12.2019 №К-83 повідомлено, що одноразова грошова допомога при звільнені з військової служби не нараховувалась та не виплачувалась. Відповідно до наданої інформації Департаментом господарського забезпечення СБ України, позивач не перебував на речовому забезпеченні за останнім місцем проходження військової служби, тому що не надав атестат на речове майно, який ним було отримано особисто, при переведенні з УСБУ у Закарпатській області, а тому грошова компенсація за не отримане речове майно протягом служби в СБ України не нараховувалась та не виплачувалась. Грошова компенсація за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, не нараховувалася та не виплачувалась. (а.с.16).
З метою досудового врегулювання спору позивач 27.01.2020 звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати Службою безпеки України належних йому грошових коштів (з урахуванням статті 117 Кодексу законів про працю України), зокрема  компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", за 2015-2016 роки загальним терміном 28 днів, а також компенсацію за неотримане речове забезпечення (а.с.17-18).
Листом від 27.02.2020 №21/3/1-К-14/5 фінансово-економічне управління СБ України повідомило позивача про відсутність правових підстав для компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2015-2016 роки (а.с.19-20)
Вважаючи безпідставною невиплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2016 роки, компенсації за неотримане речове забезпечення, грошової допомоги при звільненні з військової служби на час звільнення зі служби, а також вважаючи наявними правові підстави для виплати відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом № 2011-XII, у статті першій якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. 
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII “Про військовий обов`язок і військову службу” (надалі також – Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною першою статті 9 Закону №2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частиною другою статті 15 Закону № 2011-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 “Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей” (надалі також – Постанова №393) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: 
-які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;
-які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
На підставі системного аналізу наведених правових норм колегія суддів приходить до висновку, що оскільки позивач звільнений зі служби за станом здоров`я, вимога про наявність вислуги 10 років і більше років при визначенні його права на одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби не застосовується.
Конституційний Суд України, який неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.
Конституційний Суд України у рішенні від 17.03.2004 №7-рп/2004 вказав, що визначений законами України відповідно до положень статті 17 Конституції України комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зумовлений не їх непрацездатністю або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі і права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім`ї рівня життя, вищого за прожитковий мінімум. Тобто соціальні гарантії військовослужбовців та працівників правоохоронних органів випливають з характеру покладених на них службових обов`язків у зв`язку з виконанням ними державних функцій.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.
З огляду на положення статей 5, 21, 245 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії (бездіяльність, рішення) протиправними.
Згідно згаданих норм такі повноваження суд реалізує в разі встановлення факту порушення прав, свобод та інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який б гарантував повний захист прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.
Відповідно до частини 2 ст. 6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейський суд з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
В розумінні ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб відпорушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Водночас відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В контексті наведених правових норм, колегія суддів звертає увагу й на те, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вимогами апеляційної скарги є скасування рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року у справі №460/3237/20 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання бездіяльності відповідача щодо нездійснення нарахування і виплати ОСОБА_1 на день звільнення грошової допомоги при звільненні з військової служби протиправною та ухвалення нового судового рішення про визнання бездіяльності Служби безпеки України щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення грошової допомоги при звільненні з військової служби протиправною та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу при звільненні з військової служби.
Правовою підставою для зобов`язання відповідача в адміністративній справі вчинити певну дію як спосіб захисту порушеного права є встановлення протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах, відтак не може бути задоволено вимогу про визнання бездіяльності відповідача протиправною без зобов`язання вчинення дій, оскільки такий спосіб захисту не сприятиме відновленню порушених прав позивача.
Із наявних у матеріалах справи доказів колегією суддів встановлено та не заперечується позивачем, що 06.04.2020 ОСОБА_2 нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні шляхом перерахування коштів у сумі 29318,21 грн на його особистий картковий рахунок, про що позивача додатково проінформовано листом                  №21/2/2-К-8-П/81 від 01.01.2020. Тобто, на час звернення до суду з адміністративним позовом право на виплату одноразової допомоги при звільненні відповідачем реалізовано. 
Також колегія суддів наголошує, що у позові ОСОБА_1 не заявлено вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні.
Підсумовуючи наведене вище, виходячи із предмету спірних правовідносин, зокрема позовна вимога про визнання бездіяльності Служби безпеки України щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 в день звільнення грошової допомоги при звільненні протиправною є передумовою для задоволення вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що в даному випадку охоплюється нею як єдиною позовною вимогою, в задоволенні якої судом першої інстанції відмовлено.
Разом з тим, позивачем рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржено, а тому відповідно до положень ч.1 ст. 308 КАС України апеляційному перегляду в цій частині не підлягає. Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення в оскаржуваній частині, яке скасуванню не підлягає.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановленні статтею 309 КАС України.
Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                 
                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року у справі №460/3237/20 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний