Постанова
Іменем України
 
09 червня 2021 року
місто Київ
 
справа № 2-7226/11
провадження № 61-22991св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У серпні 2010 року позивачі звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» 
(далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), яке на момент розгляду скарги змінило найменування на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) про визнання договорів кредиту, іпотеки і поруки недійсними.
Позивачі обґрунтовували позов тим, що 03 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладений договір про іпотечний кредит № DND0G50000006770, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 223 462, 50 грн для споживчих потреб. 
На забезпечення виконання зобов`язань за договором між ОСОБА_1 та банком укладений договір іпотеки від 03 квітня 2008 року № DND0G40000006770. Також, між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки від 03 квітня 2008 року № DND0G50000006770.
ОСОБА_1 зазначав, що кредитні кошти були безпосередньо отримані у касі банку та витрачені за цільовим призначенням, а саме на придбання у власність квартири. Також він сплачував за цим кредитом щомісячні платежі згідно з договором та графіком погашення кредиту у гривнях. 
22 серпня 2008 року працівники банку сказали йому, що необхідно укласти дві додаткові угоди до договору про іпотечний кредит № DND0G50000006770 та викласти договір про надання іпотечного кредиту в новій редакції, згідно з якою він 22 серпня 2008 року нібито отримав кредити у іноземній валюті у розмірі 48 775, 92 дол. США, відповідно до першої додаткової угоди, а також у сумі 9 729, 32 дол. США, відповідно до другої додаткової угоди, для придбання нерухомості. 
Зазначені додаткові угоди він підписав, тому що вважав, що умови їхньої співпраці з банком будь-яким чином не зміняться, адже суму в 48 775, 92 дол. США відповідно до першої додаткової угоди, а також суму в розмірі 9 729, 32 дол. США для придбання нерухомості він не отримував, будь-якої нерухомості не купував. Проте, у результаті укладання шляхом обману цих додаткових угод ціна угоди суттєво зросла.
Позивач зазначав, що його шляхом обману примусили підписати додаткову угоду про отримання кредиту в іноземній валюті, яку він насправді не отримував, з метою стягнути з нього в майбутньому більші суми в гривнях, ніж це було передбачено первісним кредитним договором. Відповідач ввів його в оману шляхом укладання кредитного договору, що не відповідає вимогам закону, який передбачає заборону надання банківської послуги неналежної якості. Ці дії відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» є проявом нечесної підприємницької практики відповідача, а правочини є недійсними.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відзив на позов не наданий.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2012 року позовні вимоги задоволено частково. Застосовано наслідки недійсності нікчемних додаткових угод, зобов`язано ОСОБА_1 повернути ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у натурі, відповідно, 224 856, 97 грн та 44 852, 18 грн, що разом складає 269 709, 15 грн; зобов`язано банк повернути ОСОБА_1 у натурі 17 664, 25 дол. США. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що додаткові угоди до договору про іпотечний кредит від 22 серпня 2008 року № DND0G40000006770 і кредитного договору від 22 серпня 2008 року № DND0G50000006770 є нікчемними з моменту їх укладення, оскільки укладені внаслідок нечесної підприємницької діяльності.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у позові.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що у повному обсязі була надана інформація відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, інформація про особу та місцезнаходження кредитодавця, про мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, про форми його забезпечення, про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача, про тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік всіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, про строк, на який кредит може бути одержаний, про варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, тощо, а наявний підпис ОСОБА_1 у заяві позичальника на отримання кредиту підтверджує ознайомлення його із умовами кредитного договору та згоду на ці умови. Так, позивач повністю погодився з умовами додаткових угод від 22 серпня 2008 року, що підтверджується наявністю особистого підпису позивача ОСОБА_1 , а також оформлених на ім`я позивача заяв на продаж іноземної валюти № 6770/1 та № 6770/2. Суд зазначив, що додаткові угоди від 22 серпня 2008 року підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення додаткових угод не заявляв додаткових вимог щодо спірних умов додаткових угод та в подальшому виконував їх умови.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у грудні 2019 року, позивачі просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволенню позову. Спірні договори укладені з використанням банком нечесної підприємницької діяльності, що було встановлено судом першої інстанції. Судом апеляційної інстанції не враховано, що відповідач в агресивній формі пропонував йому укласти додаткові угоди, зокрема постійними телефонними повідомленнями з метою спонукання його до укладення оспорюваних договорів. 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи 
У наданому відзиві АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило відмовити у задоволенні касаційної скарги внаслідок її необґрунтованості.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2019 року відкрито касаційне провадження.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки. 
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 03 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладений договір про іпотечний кредит № DND0G50000006770, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 223 462, 50 грн для споживчих потреб.
На забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладений договір іпотеки від 03 квітня 2008 року № DND0G40000006770.
Також, між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 укладений договір поруки від 03 квітня 2008 року № DND0G50000006770.
22 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено додаткові угоди до кредитного договору від 03 квітня 2008 року № DND0G50000006770 та договору про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року № DND0G40000006770, викладено договори в новій редакції, згідно з якими позичальник 22 серпня 2008 року отримав кредити в іноземній валюті у розмірі 48 775, 92 дол. США відповідно до першої додаткової угоди, а також у сумі 9 729, 32 дол. США відповідно до другої додаткової угоди, для придбання нерухомості.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Посилання позивачів на те, що банком під час укладення із позичальником додаткових договорів застосовано нечесну підприємницьку діяльність, спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами, а отже є неспроможними і не можуть слугувати підставою для скасування рішення.
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивачу у повному обсязі надана інформація відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме - інформація про особу та місцезнаходження кредитодавця, про мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, про форми його забезпечення, про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, про тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік всіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, про строк, на який кредит може бути одержаний, про варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, тощо.)
Крім того, позивач повністю погодився з умовами додаткових угод від 22 серпня 2008 року, що підтверджується наявністю особистого підпису позивача ОСОБА_1 , а також оформлених на ім`я позивача заяв на продаж іноземної валюти № 6770/1 та № 6770/2.
Суд апеляційної інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Доводи касаційної скарги про те, що під час укладення оспорюваного договору банком було порушено Закон України «Про захист прав споживачів» спростовуються наведеним аналізом норм матеріального права та встановленими обставинами справи.
Доводи касаційної скарги про те, що заявник насправді не отримував кредит у валюті долари США, зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України 
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ визначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик