ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 червня 2021 року

м. Харків

справа №643/14079/17

провадження №22-ц/818/234/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,

відповідач – Державне підприємство «Харківський електромеханічний завод»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок втрати майна за договором зберігання за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року, постановлене під головуванням судді Поліщук Т.В., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 22 грудня 2018 року), -
в с т а н о в и в:
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок втрати майна за договором зберігання.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що Московським ВП ГУНП в Харківській області внесені відомості про скоєння злочину до ЄРДР, а саме: щодо зникнення маневрового тепловозу ТГМ-4А, який було передано ОСОБА_1  відповідачу на зберігання за договором від 01 вересня 2013 року; досудове розслідування триває. Тому  передчасним є висновок суду першої інстанції про те, що маневровий тепловоз ТГМ-4А не зник, а був реалізований зі згоди позивача.
Виконуючий обов`язки директора Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» - ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу, просив залишити без змін рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просив залишити без задоволення.
Постановою Харківського апеляційного суду від 05 березня 2019 року апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року – скасовано та ухвалено нове. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» на користь позивача 1 400 000 грн. збитків, понесених через втрату (нестачу) речі, а саме: тепловоза ТГМ-4А. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 667,20 грн. у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та 9 917,60 грн. - у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року постанову Харківського апеляційного суду від 05 березня 2019 року скасовано в частині задоволених позовних вимог про стягнення з Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» на користь позивача 1 400 000 грн. збитків, понесених через втрату (нестачу) речі. Справу в цій часті передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи постанову Харківського апеляційного суду від 05 березня 2019 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» на користь позивача 1 400 000 грн. збитків, понесених через втрату (нестачу) речі та передаючи справу в цій часті на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд вказував, що апеляційний суд, зокрема:
-не визначився який статус має відповідач (зберігача чи професійного зберігача), оскільки саме по собі укладення оплатного договору зберігання не свідчить, що зберігач є професійним і систематично здійснює таку діяльність;
-не звернув уваги на те, що в матеріалах справи є тільки додаткова угода № 1 від 03 січня 2014 року про продовження строку договору зберігання № 1/ДХ від 01 вересня 2013 року до 31 грудня 2014 року. Докази продовження сторонами строку договору на 2015 рік в матеріалах справи відсутні;
- не встановив, чи існують умови для відшкодування збитків;
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367, 417 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч.1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» на користь ОСОБА_1 збитків, понесених через втрату (нестачу) речі, суд першої інстанції виходив з того, що маневровий тепловоз ТГМ-4А було реалізовано зі згоди позивача. Так, ОСОБА_1 є власником (контролером) приватного підприємства «Реск», а ОСОБА_4 , станом на 26.02.2013 року, (згідно статуту) був керівником вказаного підприємства та підписантом. Спірний маневровий тепловоз було реалізовано ОСОБА_4 . ОСОБА_5 за 1 400 000 грн. В подальшому ним, як керівником ПП «Реск» було укладено договір про направлення маневрового тепловозу до станції Здолбунів Львівської залізниці. Доказів того, що під час укладання договору №90 між ПП «Реск» та ТОВ «ФОР ЛАЙН» Тимченко В.А. діяв не в інтересах підприємства «Реск» та не був повноважною на те особою,- надано не було.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1  є власником маневрового тепловозу ТГМ-4А на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 2013 року, укладеного в простій письмовій формі між позивачем та ОСОБА_6 (а.с.6 т.1).
01 вересня 2013 року між Державним підприємством «Харківський електромеханічний завод» (зберігач) та фізичною особою ОСОБА_1 (поклажодавець) було укладено договір зберігання № 1/ДХ, відповідно до умов якого поклажедавець передав на зберігання ДП «Харківський електромеханічний завод» маневровий тепловоз ТГМ-4А та зобов`язався сплачувати платіж за зберігання майна в розмірі 6 455 грн. з ПДВ шляхом перерахування на розрахунковий рахунок (а.с.9 т.1).
В договорі зберігання № 1/ДХ сторони домовилися про те, що передача майна третім особам можлива тільки з письмової згоди поклажедавця (пункт 1.2. договору); зберігач зобов`язаний забезпечити зберігання майна протягом строку дії цього договору (п. 2.1. договору); цей договір вступає в силу з моменту підписання і діє до 31 грудня 2013 року (п. 5.3. договору).
03 січня 2014 року між Державним підприємством «Харківський електромеханічний завод» (зберігач) та фізичною особою ОСОБА_1 (поклажодавець) було укладено додаткову угоду № 1, за умовою якої строк дії договору зберігання було продовжено до 31 грудня 2014 року (а.с.11).
Матеріали справи свідчать про те, що 07 липня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу маневрового тепловозу ТГМ-4А у простій письмовій формі. ОСОБА_4 нотаріально посвідченою заявою підтвердив факт отримання від ОСОБА_5 грошей у сумі 1 400 000 грн., як розрахунок за проданий локомотив ТГМ-4А (а.с.13 т.1).
Згідно експертного висновку від 13 жовтня 2017 року встановлено, що ринкова вартість маневрового тепловозу ТГМ-4А (1986 року випуску) складає 1 876 360 грн. без ПДВ (а.с.28-29 т.1).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач належним чином не виконав умови договору №1/ДХ від 01 вересня 2013 року. Восени 2015 року стало відомо, що у серпні 2015 року належний йому тепловоз ТГМ-4А зник з території ДП «Харківський електромеханічний завод» і його було вивезено та продано без його згоди. Позивач зазначає, що такими протиправними діями відповідача йому завдано як матеріальну, так і моральну шкоду. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» збитки від втрати речі в сумі 1 876 360 грн., компенсацію моральної шкоди в розмірі 100 000 грн, а також судові витрати.
З урахуванням того, що справа за вказаним позовом передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції лише в частині вимог про стягнення з Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» на користь позивача збитків, понесених через втрату (нестачу) речі, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише у вказаній частині; в іншій частині рішення суду наразі не переглядається.
Відповідно до ч.1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому (частин друга статті 936 ЦК України).
Статтею 938 ЦК України встановлено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.
Згідно ч.1 ст. 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.
Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця (частина друга статті 950 ЦК України).
Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.
Відповідно до ч.1 ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості.
Згідно статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) зроблено висновок, що «відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що «збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача».
Тлумачення вказаних норм свідчить, що договір зберігання може укладатися із зберігачем чи професійним зберігачем. При цьому, правовий статус (зберігач чи професійний зберігач) впливає на ті обставини, які виключають відповідальність зберігача (професійного зберігача) за втрату речі. 
Кваліфікуючою ознакою професійного зберігача є те, що особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності. Тобто така діяльність має здійснюватися особою, яка є підприємцем, систематично. 
За загальним правилом, за втрату речі, під час строку зберігання, зберігач відповідає, якщо: відбулося порушення обов`язку повернути поклажодавцеві у схоронності річ; поклажодавцеві завдано збитків у вигляді втрати речі; наявний причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) зберігача і негативними наслідками, що виявились результатом таких дій (бездіяльності); вини зберігача у настанні щодо речі негативних наслідків, яка проявилась у будь-якій формі, тобто умислу чи необережності зберігача до невиконання чи неналежного виконання своїх обов`язків. 
Натомість професійний зберігач має довести, що втрата речі сталася внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. У всіх інших випадках, навіть якщо вини професійного зберігача немає, він зобов`язаний відшкодувати збитки поклажодавцеві. 
У разі якщо зберігання здійснюється зберігачем після закінчення строку зберігання, то зберігач відповідає лише за наявності його умислу або грубої необережності. Розмір збитків завданих втратою речі зберігачем має доводитися поклажодавцем (кредитором).
З матеріалів справи убачається, що 09 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до в.о. директора ДП «ХЕМЗ» Напрасних А.В. з проханням надати дозвіл на виїзд локомотиву ТГМ-4А № 2452 для проходження наступного огляду (а.с. 60 т.1).
За умовами договору № 90 транспортно-експедиційного обслуговування від 10 липня 2015 року Фірма ТОВ «Фор Лайн», прийняв на себе зобов`язання за рахунок та дорученням замовника, в особі власника тепловозу ТГМ4 № 2452 - Приватного підприємства «Реск», здійснити транспортно-експедиційне обслуговування вантажу, провести оплату залізниці за перевезення вантажу замовника. Зазначений договір з боку ПП «Реск» підписаний директором Тимченко В.А. (а.с. 55-56 т.1).
Відповідно до акту перевірки технічного стану локомотива, моторвагонної секції, які призначені для пересилання у недіючому стані, локомотив ТГМ4А 2452 підготовлений для слідування у недіючому стані у відповідності з правилами технічної експлуатації та «Інструкцією про порядок пересилання локомотивів (кранів) рухомого складу» зі швидкістю слідування 60 км/год. Провідникові недіючого локомотива, моторвагонної секції копія цього акту надається. Провідник ОСОБА_7 , що супроводжує недіючий локомотив, моторвагонну секцію, проінструктований у знанні інструкції про порядок пересилання локомотивів, моторвагонних секцій, Правил безпеки для робітників залізничного транспорту на електрифікованих ділянках. (а.с.57 т.1).
З відповіді Харківської дирекції залізничних перевезень від 18 вересня 2015 року вбачається, що директором ТОВ «ФОР Лайн» ОСОБА_8 до станції Харків-Балашовський був направлений лист від 16 липня 2015 року № 120 з проханням здійснення перевезення тепловозу ТГМ-4А № 2452 зі станції Харків-Балашовський до станції Здолбунів Львівської області залізниці на адресу ТЧ-14 в неробочому стані. Після доставки локомотива ТГМ-4А № 2452 на станцію Харків-Балашовський, даний локомотив був прийнятий до перевезення 20 липня 2015 року о 18 год. 12 хв. Локомотив ТГМ-4А № 2452 був відправлений зі станції Харків-Балашовський 21 липня 2015 року о 05 год. 35 хв. В складі поїзда № 8855 (4405-077-4402) до станції призначення Здолбунів Львівської залізниці. (а.с. 53-54, 59 т.1).
З копії накладної, оформленої на станції Харків-Балашовський Південної залізниці, як супровідного документу, за яким визначено для перевезення вантаж – тепловоз ТГМ4 №2452, вбачається, що його власником є ПП «РЕСК» (а.с. 61 т.1).
Згідно з інформації з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновником (власником) Приватного підприємства «Реск» є ОСОБА_1 (а.с. 63-71, 104-106 т.1).
18 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Московського ВП ГУНП України в Харківській області з заявою про вжиття заходів та внесення до ЄРДР відомостей про скоєння крадіжки посадовими особами ДП «ХЕМЗ» та громадянином ОСОБА_7 належного ОСОБА_1 маневрового тепловозу марки ТГМ-4А та колісних пар, чим спричинено йому шкоду в сумі 2 000 000 грн. (а.с. 18 т.1).
Начальником Московського ВП ГУНП України в Харківській області на звернення позивача надано відповідь, що проведеною перевіркою не встановлено події будь якого кримінального або адміністративного правопорушення (а.с. 19 т.1).
23 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Начальника Московського ВП ГУНП України в Харківській області з проханням надати йому обґрунтовану відповідь на заяву від 18.01.2017 року з доданою до відповіді копією висновку, про можливість не внесення до ЄРДР інформації про вчинений злочин. (а.с. 20 т.1).
На зазначене звернення ОСОБА_1 надано відповідь разом з копією постанови про закриття кримінального провадження від 04.05.2015 року та повідомленням про результат проведеної перевірки за матеріалом ЖЕО № 2304 від 18.01.2017 року (а.с. 21 т.1).
Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 04.11.2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 42015220040000108 від 28.08.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 197 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.
Вказану вище постанову 11 липня 2018 року скасовано, матеріали кримінального провадження № 42015220040000108 направлено для організації подальшого розслідування.
Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала
Зобов`язання про відшкодування шкоди (збитків) виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.
Матеріали справи не містять належних доказів того, що Державне підприємство «Харківський електромеханічний завод» є професійним зберігачем та винним у втраті тепловозу марки ТГМ-4А, який належав ОСОБА_1 на праві власності.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивачем не надано суду доказів існування умов для відшкодування збитків.
Крім того, матеріали справи свідчать про те, що договір зберігання маневрового тепловозу ТГМ-4А було укладено сторонами 01 вересня 2013 року строком до 31 грудня 2013 року (п. 5.3. договору).
03 січня 2014 року між Державним підприємством «Харківський електромеханічний завод» (зберігач) та фізичною особою ОСОБА_1 (поклажодавець) укладено додаткову угоду № 1, за умовою якої строк дії договору зберігання було продовжено до 31 грудня 2014 року (а.с.11 т.1).
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував, що у серпні 2015 року з території Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» зник тепловоз ТГМ-4А, який належав йому на праві власності, та за договором зберігання знаходився на території відповідача.
Проте доказів того, що сторонами було продовжено строк дії договору зберігання на 2015 рік (час зникнення тепловозу з території зберігача), - позивачем суду не надано.
Також колегія суддів звертає увагу, що продаж спірного майна директором Приватного підприємства «Реск», власником якого є позивач, після закінчення строку дії договору зберігання, не свідчить про наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню вартості цього майна.
Вимог до особи, яка продала належний позивачеві тепловоз, та отримала кошти за цим договором, позивачем не заявлено.
Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача збитків, понесених через втрату (нестачу) речі, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення з Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» на користь ОСОБА_1 збитків, понесених через втрату (нестачу) речі, ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення з Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» на користь ОСОБА_1 збитків, понесених через втрату (нестачу) речі, – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді:                                                                   С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 10.06.2021 року.