Справа № 353/416/20 
Провадження № 22-ц/4808/354/21 
Головуючий у 1 інстанції Лущак  Н. І. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:                Василишин Л.В., Максюти І.О.
секретаря                        Пацаган В.В.
з участю представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області, ухвалене у складі судді Лущак Н.І. 03 грудня 2020 року в м. Тлумач, 
в с т а н о в и в:
В червні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги мотивувало тим, що згідно кредитного договору №352К від 15.11.2007 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (назву змінено на АТ КБ «ПриватБанк») та відповідачем ОСОБА_1 , останній отримав кредит в розмірі 10 000 доларів США на термін до 14.11.2012 року, та зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в порядку та строки, встановлені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між позивачем та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 15.11.2007 року укладені відповідні договори поруки.
Відповідач ОСОБА_1 взяті на себе кредитні зобов`язання не виконував, внаслідок чого станом на 28.02.2020 року має заборгованість в розмірі 49 599,18 доларів США, з яких: 8 906,57 доларів США – заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 11 425,07 доларів США – заборгованість по відсотках за користування кредитом, 29 227,54 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. 
Посилаючись на те, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №352К від 15.11.2007 року в розмірі 20 331,64 доларів США, з яких: 8 906,57 доларів США – заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 11 425,07 доларів США – заборгованість по відсотках за користування кредитом, а також судові витрати по справі.
Ухвалою Тлумацького районного суду від 10.06.2020 року позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» залишено без руху та надано строк для усунення недоліків протягом десяти днів з часу отримання копії ухвали.
На виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху АТ КБ «ПриватБанк» 23.06.2020 року направило на адресу Тлумацького районного суду позовну заяву в новій редакції, в обґрунтування якої зазначило, що 30.08.2011 року АТ КБ «ПриватБанк» зверталося до Тлумацького районного суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості. Рішенням цього суду від 26.01.2012 року даний позов задоволено та стягнуто в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача заборгованість в сумі 16 574,29 доларів США, нараховану станом на 18.08.2011 року. Проте, ухвалення рішення про стягнення заборгованості не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. На даний час рішення Тлумацького районного суду від 26.01.2012 року не виконане, а тому відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України банк має право на стягнення 3% річних від простроченої суми. Прострочена сума заборгованості за тілом кредиту становить 8 906,57 доларів США, тому заборгованість відповідача за період з 31.08.2011 року по 28.02.2020 року складає 2 270,69 доларів США, що становить 3% річних від простроченої суми.
Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів вказану суму заборгованості та судові витрати по справі.
Рішенням Тлумацького районного суду від 03.12.2020 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що в поданій АТ КБ «ПриватБанк» позовній заяві (в новій редакції), яка надійшла до суду 01.07.2020 року, позивач не вказав жодної причини, з якої рішення Тлумацького районного суду від 26.01.2012 року не виконується боржником та чи на даний час вказане рішення суду перебуває на примусовому виконанні. Також судом встановлено, що рішенням Тлумацького районного суду від 19.10.2012 року задоволено частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №352K від 15.11.2007 року в сумі 166 451,53 грн. (20 884,76 доларів США за курсом НБУ станом на 13.05.2012 року) звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_3 . Проте, в матеріалах справи відсутня інформація чи зверталося до примусового виконання рішення Тлумацького районного суду від 19.10.2012 року. Позивачем не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, що відповідачі будь-яким чином перешкоджали виконанню цього рішення. Таким чином, позивачем не доведено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, що є необхідним для застосування відповідальності у вигляді нарахування трьох процентів річних.
Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав, встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що ухвалення рішення про стягнення заборгованості, яке не виконується боржником, не припиняє договірних правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права звернутися в суд з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Вказує, що рішення Тлумацького районного суду від 26.01.2012 року на даний час не виконано боржником, а тому згідно частини 2 статті 625 ЦК України йому нараховано 3% річних від простроченої суми заборгованості, що за період з 31.08.2011 року по 28.02.2020 року становить 2 270,69 доларів США. На підтвердження позовних вимог щодо стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором банк надав суду відповідний розрахунок заборгованості, однак суд йому оцінки не дав. 
Судом не враховано, що на підставі договору та судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини 2 статті 625 ЦК України.
Щодо виконання рішення Тлумацького районного суду від 19.10.2012 року апелянт зауважує, що предмет іпотеки на сьогоднішній день не реалізовано, однак банком вживаються всі заходи, спрямовані на проведення реалізації.
Крім того апелянт зазначає, що згідно постанови Верховного Суду по справі №755/7704/15-ц суд, у випадку незгоди з розрахунком заборгованості за кредитним договором, повинен був зазначити правові аргументи на його спростування та навести в рішенні свій розрахунок. Оскільки судом цього не зроблено, то таким чином суд ухилився від своїх прямих обов`язків, зокрема, від здійснення правосуддя.
З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила.
Зазначила, що в апеляційній скарзі апелянт безпідставно посилається на те, що ним надано належні докази щодо наявного розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, оскільки наданий представником позивача розрахунок був складений ним під час написання позову, а не під час здійснення господарської операції або безпосередньо після її закінчення із зазначенням всіх необхідних реквізитів. Оскільки такий розрахунок не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», то він не може підтверджувати існування заборгованості.
Зауважила, що банк, зловживаючи своїми процесуальними правами, вже неодноразово подавав позов до цих же відповідачів з тим самим предметом спору. Так, у даній цивільній справі лише після залишення позовної заяви без руху, позивач змінив предмет та підстави позову, подавши оновлену редакцію позовної заяви, в якій просив стягнути з відповідачів заборгованість за період з 31.08.2011 року по 28.02.2020 року в розмірі 2 270,69 доларів США, що складає 3% річних від простроченої суми. При цьому, позивач кожного разу замовчував наявність рішення Тлумацького районного суду від 19.10.2012 року у справі №916/3398/12 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №352К від 15.11.2007 року, яким позов банку задоволено. Отримавши рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач мав всі передбачені законом можливості для реалізації процедури продажу іпотечного майна, проте не скористався ними, натомість за весь цей час нараховував 3% річних від простроченої суми. 
Також представник відповідачів зазначила, що посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апелянт жодного конкретного порушення в апеляційній скарзі не навів, а тому немає жодних правових підстав для скасування або зміни судового рішення.
Безпідставним є і посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 23.01.2018 року по справі №755/7704/15-ц, оскільки у цій справі мали місце зовсім інші обставини. В даній цивільній справі суд першої інстанції не був незгідний із розрахунком 3% річних, як зазначає апелянт, а зробив висновок про необґрунтованість позовних вимог.
Посилаючись на наведене, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Облещук О.П. в засіданні апеляційного суду доводи скарги заперечила з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.
В судове засідання представник апелянта не з`явилась, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. В телефонному режимі повідомила, що не в змозі приймати участь в розгляді справи в режимі відеоконференції за допомогою EASYCON у зв`язку з відсутністю інтернету.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в засідання апеляційного суду не з`явились, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомили.
Відповідно до частини 5 статті 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
З урахуванням положень частини 5 статті 212, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання.
Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідачів заборгованості в розмірі 2 270,69 доларів США, яка складається з 3% річних від простроченої суми заборгованості за кредитною угодою №352К від 15.11.2007 року, безпідставними, оскільки не встановлено вини боржників у невиконанні судового рішення від 19.10.2012 року про звернення стягнення заборгованості за даною кредитною угодою. Відтак, відсутніусі елементи складу цивільного правопорушення, що є необхідним для застосування відповідальності у вигляді нарахування трьох процентів річних.
Однак, погодитися з таким висновком суду не можна.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 15.11.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», назву якого в подальшому змінено на АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитну угоду №352К, за умовами якої банк зобов`язався надати позичальнику кредит в рамках цієї угоди в розмірі 10 000 доларів США на термін до 14.11.2012 року, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки і винагороду в терміни, встановлені даною угодою і договорами про видачу траншів (т. 1 а.с. 13-15).
16.11.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про видачу траншу №352К/1, згідно з яким позичальнику надано суму траншу кредиту в розмірі 10 000 доларів США, з термінами повернення траншу кредиту і відсотків, визначеними відповідно до графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди (Додаток № 1 до даного Договору) (т. 1 а.с. 16, 17).
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №352К від 15.11.2007 року між позивачем та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були укладені договори поруки №352К від 15.11.2007 року (т. 1 а.с. 19, 19 звор.), відповідно до пункту 2 яких поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником обов`язків за кредитним договором, боржник і поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники (пункт 4 договорів).
Отримання позичальником кредитних коштів в сумі 10 000 доларів США підтверджується копією ордеру від 16.11.2007 року (т. 1 а.с. 18).
Встановлено, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором №352К від 15.11.2007 року належним чином не виконував.
Рішенням Тлумацького районного суду від 26.01.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.03.2012 року, задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідачів про стягнення заборгованості та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 16 574,29 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти складає 132 113,59 грн, згідно кредитної угоди (договору) №352К від 15.11.2007 року, 1 321,13 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (т. 1 а.с. 71-72).
Даним рішенням встановлено, що згідно пред`явленого розрахунку заборгованість за кредитною угодою (договором) станом на 18.08.2011 року складає: 3 370,77 доларів США - залишок по тілу кредиту, 4,58 доларів США - нараховані відсотки, 5 535,80 доларів США - сума простроченої заборгованості по тілу кредиту, 5 242,65 доларів США - сума простроченої заборгованості по відсотках, 2 420,48 доларів США - пеня, а разом – 16 574,29 доларів США.
Також встановлено, що 19.10.2012 року Тлумацьким районним судом ухвалено рішення, яким задоволено частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки. В рахунок погашення заборгованості згідно кредитного договору №352K від 15.11.2007 року в сумі 166 451,53 грн (20 884,76 доларів США за курсом НБУ станом на 13.05.2012 року) та на підставі іпотечного договору №2769 від 15.11.2007 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки: домоволодіння - житловий будинок із цегли загальною площею 71,1 кв.м, ворота металеві та огорожу з металевої сітки та земельну ділянку, загальною площею 0,1432 га, кадастровий №2625685601:10:015:0004, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва на право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №824555, які були видані Нижнівської сільською радою Тлумацького району, шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по справі в сумі 1 664,52 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. 
Вищевказаним рішенням встановлено, що згідно розрахунку банку станом на 14.05.2012 року загальна сума заборгованості за вищевказаним кредитним договором складає 20 884,76 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 166 451,53 грн, в тому числі: 8 906,57 доларів США (70 985,36 грн) - прострочене тіло кредиту; 7 080,49 доларів США (56 431,50 грн) - прострочені відсотки; 31,37 доларів США (250,02 грн) - штраф (фіксована частина); 993,02 доларів США (7 914,37 грн) - штраф (процентна складова); 3 873,31 доларів США (30 870,28 грн) - пеня. 
Відповідно до поданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості за договором №352К від 15.11.2007 року, станом на 28.02.2020 року заборгованість ОСОБА_1 за цим договором становить 20 331,64 доларів США, з яких прострочена заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 8 906,57 доларів США (т. 1 а.с. 67-68).
Оскільки на даний час рішення Тлумацького районного суду від 26.01.2012 року боржником не виконано, кредитні зобов`язання не припинені, то за період з 31.08.2011 року по 28.02.2020 року відповідачу нараховано заборгованість в розмірі 2 270,69 доларів США, яка складається з 3% річних від простроченої суми, що за курсом НБУ станом на 28.02.2020 року становить 55 768,15 грн, що підтверджується розрахунком (т. 1 а.с. 69).
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, за змістом наведеної норми закону 3% річних, як і нараховані на суму боргу інфляційні втрати, входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, провадження №14-254цс19.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Суд першої інстанції встановив, що судовим рішенням від 26.01.2012 року стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитною угодою №352К від 15.11.2007 року та судовим рішенням від 19.10.2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Вказані судові рішення не виконані. 
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судових рішень про стягнення суми боргу за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, які боржники не виконали, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржників від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).
Верховний Суд України в постанові від 06 червня 2012 року в справі №6-49цс12 вказав, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що застосування відповідальності у вигляді нарахування трьох процентів річних є штрафною санкцією, яка наступає за наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, а в даній справі не доведено вини відповідачів – боржників у невиконанні судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Тлумацького районного суду від 03 грудня 2020 року слід скасувати та ухвалити нове судове рішення. По суті встановленого позов слід задоволити частково.
Адже, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення чи, як в даному випадку, обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Згідно матеріалів справи відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 03.11.2020 року подали суду письмові заяви про застосування строку позовної давності (т. 1 а.с. 194, 195).
Оскільки позивач звернувся за стягненням з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 3% річних за час прострочення грошового зобов`язання, який, як він вважав, тривав з 31.08.2011 року (з наступного дня після подачі позову в суд про стягнення заборгованості за кредитною угодою №352К від 15.11.2007 року) по 28.02.2020 року (по дату проведення розрахунку заборгованості в даній справі), то дотримання строку позовної давності слід установити з урахуванням викладеного висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц, провадження №14-254цс19.
Як вбачається з накладної №0470300204640208 (т. 1 а.с. 87), АТ КБ «ПриватБанк» направило в суд позов про стягнення з відповідачів 3% річних за прострочення грошового зобов`язання у цій справі 23.06.2020 року. Тому строк позовної давності слід обмежити останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, тобто з 23.06.2017 року по 28.02.2020 року, що складає 981 день.
За даними рішення Тлумацького районного суду від 19.10.2012 року прострочене тіло кредиту за кредитною угодою №352 від 15.11.2007 року становить 8 906,57 доларів США.
З урахуванням розміру простроченого тіла кредиту (8 906,57 доларів США) та визначеного судом строку прострочення в межах строку позовної давності (981 день) 3% річних за час прострочення грошового зобов`язання за період з 23.06.2017 року по 28.02.2020 року складає 718,14 доларів США, виходячи з розрахунку: 8 906,57?3%?981:365=718,14 доларів США, які й підлягають стягненню з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в користь позивача.
В решті вимог позову слід відмовити.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача три відсотки річних за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 718,14 доларів США, то розмір задоволених позовних вимог становить 31,63% (718,14?100:2270,69(%)).
З урахуванням положень підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за змістом якого за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою судовий збір становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на час подачі позову (23.06.2020 року) становило 2 102 грн, та ціни позову в розмірі 2 270,69 доларів США позивач за подання позовної заяви в суд мав заплатити 2 102 грн, а не 7 490,18 грн, як ним сплачено. 
Відповідно до пропорційно задоволених позовних вимог стягненню з відповідачів на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає 664,86 грн (2 102 грн ? 31,63% : 100%) судового збору за подання позовної заяви.
Згідно підпункту 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання апеляційної скарги становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги. Оскільки позивач за подання позову мав би сплатити 2 102 грн, то за подання апеляційної скарги розмір судового збору становить 3 153 грн, а не 11 235,27 грн, як ним заплачено відповідно до ухвали суду від 26.01.2020 року (розмір розрахований від суми сплаченого судового збору при поданні позову).
Пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги стягненню з відповідачів на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає 997,29 грн (3 153 грн ? 31,63% : 100%) судового збору за подання апеляційної скарги.
Таким чином відшкодуванню з відповідачів на користь позивача підлягає 1 662,15 грн (664,86 грн + 997,29 грн) судового збору, що становить по 554,05 грн з кожного.
Пунктами 1 та 2 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є малозначними справами.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Тлумацького районного суду від 03 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», місцезнаходження якого м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299, три проценти річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором №352К від 15.11.2007 року за період з 23.06.2017 року по 28.02.2020 року в розмірі 718,14 доларів США.
В решті позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», місцезнаходження якого м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299, по 554,05 грн з кожного витрат по оплаті судового збору.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
       І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 07 квітня 2021 року