ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 р. 	Справа № 619/497/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15.03.2021, головуючий суддя І інстанції: Нечипоренко І.М., вул. Першого Травня, 63, м. Дергачі, Дергачівський, Харківська, 62300, повний текст складено 15.03.21  по справі № 619/497/21
за позовом               ОСОБА_1  
до              Управління патрульної поліції в Харківській області ,              Департаменту патрульної поліції                      
про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2021 року ОСОБА_1 ( далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області  з позовом до управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції ( далі – відповідач, УПП в Харківський обл.) в якому просив суд: 
-          визнати протиправною та скасувати постанову від 20.01.2021 серії ДП18 №566557 про накладення адміністративного стягнення за ч. 8 ст. 121 КУпАП у виді штрафу в розмірі 8500,00 грн.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 23.02.2021 по справі залучено у якості співвідповідача – Департамент патрульної поліції.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 15.03.2021 у задоволенні вказаного позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не з`ясування всіх обставин у справі, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , посилався на те, що зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що він керував транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України (далі – МК України): порушено строки його тимчасового ввезення на територію України строком до 1 року. Згідно ІПНП транспортний засіб ввезено 11.05.2019 ОСОБА_2 та транспортний засіб використовувався особою ОСОБА_1 , який не ввозив його на митну територію України, чим порушено вимоги ст. 380 МК України та ст.16.3.1 ЗУ «Про дорожній рух». 
Вважає, що оскаржувана постанова винесена протиправно та підлягає скасуванню, оскільки в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення. Постанова не містить конкретної норми закону, яка ним порушена. Розгляд справи проведено без складання протоколу про адміністративне правопорушення та без складання постанови на бланку згідно з додатком №7 Інструкції №1376. Не зазначено у постанові жодних допустимих доказів правопорушення в його діях, а також постанова винесена з порушенням передбаченої процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення. ОСОБА_1 вказував на те, що не керував транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені МК України. 
Постанова не містить конкретної норми закону, яка ним порушена.У постанові вказано, що ОСОБА_1 порушив ст. 380 МК України, хоча фактично дана стаття складається з восьми окремих частин, а також ст. 16.3.1 ЗУ «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-ХІІ ( далі – Закон №3353), однак, ні такої статті, ні такого пункту закон не містить. Крім того, всупереч зазначеним вимогам в гр.7 оскаржуваної постанови «До постанови додаються» не зазначено відомостей про технічний засіб, яким здійснювався фото або відеозапис. У цій графі інспектором вказано «відеозапис з бодікамери 2384, база ІПНП. Однак, не вказано ні назву, ні модель такого технічного засобу. Не вказано також документів, які є підставою стверджувати про те, що відносно автомобіля є інформація про порушення обмежень, встановлених МК України тощо. Отже, єдиним доказом вчинення правопорушення є сама оскаржувана постанова. Однак, зазначена постанова є саме предметом спору і не може розглядатись як доказ за відсутності інших доказів, оскільки постанова є лише формою фіксації правопорушення, а не доказом його вчинення. 
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
20.04.2021 ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду відкрито провадження по справі №619/497/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено до розгляду в судове засідання.
Згідно ч. 1 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду (ч. 2 ст. 268 КАС України).
Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (ч. 3 ст. 268 КАС України).
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів , на які позивач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорено сторонами.
20.01.2021 постановою серії ДП18 №566557 від 20.01.2021, складеної інспектором поліції Годуном М.В., Геруса С.В., притягнуто  до адміністративної відповідальності з накладенням штрафу у розмірі 8500, 00 грн згідно санкції ч. 8 ст. 121 КУпАП. Згідно фабули зазначеної постанови ОСОБА_1 20.01.2021 о 09 год. 59 хв. керував транспортним засобом OPEL ASTRA з номерним знаком НОМЕР_1 , що зареєстрований в республіці Литва, щодо якого встановлені обмеження МК України, транспортний засіб перебуває на території України з порушенням строків перебування в режимі тимчасове ввезене терміном до 1 року, згідно бази ІПНП транспортний засіб ввезено 11.05.2019 ОСОБА_2 та передано керування останньому , який не переміщував транспортний засіб у митний режим тимчасово ввезення, чим порушив вимоги ст. 380 МК України та ст. 31 Закону №3353.
Відповідно до довідки від 12.02.2021, доданої до відзиву на позов, згідно відомостей, внесених до інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» автомобіль OPEL ASTRA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , країна реєстрації - Литва, був ввезений на територію України 11.05.2019, пункт пропуску «Гоптівка-Нехотєєвка», тимчасове ввезення до 1 року, особою ОСОБА_2 .
Зазначений вище документ підтверджує встановлені поліцейським під час розгляду адміністративної справи обставини керування ОСОБА_1 транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені МК України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту; транспортний засіб передано у володіння, користування або розпорядження особі, яка не ввозила його на митну територію України або не поміщувала в митний режим транзиту.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, інспектор поліції ОСОБА_3 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, постанова є законною та скасуванню не підлягає.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначає Закон №3353.
Відповідно до ст.1 Закону №3353 цей закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання.
Стаття 14 Закону №3353 зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до ч.2 ст.16 Закону №3353 водій зобов`язаний <…> не допускати випадків керування транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження встановлені МК України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режиму транзиту; <…>, транспортний засіб передано у володіння, користування або розпорядження особі, яка не ввозила його на митну територію України або не переміщувала в митний режим транзиту. 
Відповідно до ч.4 ст.31 Закону №3353 основними вимогами щодо ввезення на територію України транспортних засобів є також те, що такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей  підприємницької діяльності <…>, передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.
Згідно ч.8 ст. 121 КУпАП керування водієм транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені МК України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту; <…>; транспортний засіб передано у володіння, користування або розпорядження особі, яка не ввозила його на митну територію України або не поміщувала в митний режим транзиту, - тягне за собою накладення штрафу на водія в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Частиною першою статті 380 МК України передбачено, що тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року.
Частиною 4 ст. 380 МК України передбачено, що тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в України, для їхніх особистих потреб.
Аналізуючи зазначені норми у сукупності та в контексті запровадження заборони керування водієм транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені МК України, та цілей Закону №3353, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності у діях позивача порушень вказаної заборони, та наявності складу правопорушення передбаченого ч.8 ст. 121 КУпАП.
Як наслідок колегія суддів вважає правомірним висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для скасування оскаржуваної постанови.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність конкретної кваліфікації правопорушення , зважаючи на те , що у ст. 380 МК України міститься вісім частин, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки фабула ч.8 ст. 121 КУпАП містить чіткий перелік порушень МК України за які передбачена відповідальність.
Також колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на порушення відповідачем положень КУпАП стосовно не складання протоколу про адміністративне правопорушення та зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису).
Частиною 1 ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: <…>, частини перша, друга, третя, п`ята, шоста, восьма, десята і одинадцята статті 121,  <…>.
Враховуючи положення вище зазначених правових норм, колегія суддів вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо відсутності обов`язку у відповідача складати протокол про адміністративне правопорушення.
Щодо посилання апелянта на відсутність належних доказів вчинення правопорушення ,колегія суддів зазначає наступне.
За положеннями статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також засувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно довідки, наданої представником відповідача, автомобіль OPEL ASTRA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , країна реєстрації - Литва, був ввезений на територію України 11.05.2019, пункт пропуску «Гоптівка-Нехотєєвка», тимчасове ввезення до 1 року, особою ОСОБА_2 .
Зазначені документи підтверджують встановлені поліцейським під час розгляду адміністративної справи обставини керування ОСОБА_1 транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені МК України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту; транспортний засіб передано у володіння, користування або розпорядження особі, яка не ввозила його на митну територію України або не помішувала в митний режим транзиту.
Крім того, вчинення зазначеного правопорушення підтверджено відеозаписом з нагрудної камери поліцейського, інформація про яку міститься в оскаржуваній постанові.
Також, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що вчинення ним правопорушення нічим не підтверджується, окрім оскаржуваної постанови, оскільки в матеріалах справи наявні копії документів та запис з нагрудної камери інспектора поліції Годуна М.В. 
Посилання апелянта на необхідність зазначення марки та моделі пристрою, на який було зроблено запис, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не мають правових підстав.
Твердження апелянта, що інспектором не роз`яснено йому права не відповідає дійсності, оскільки в оскаржуваній постанові є особистий підпис ОСОБА_1 про роз`яснення йому прав за ст.268 КУпАП та строк оскарження за ст.289 КУпАП. Дані обставини підтверджуються відеозаписом з нагрудної камери відповідача.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при розгляді справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог.
Щодо інших доводів апелянта колегія суддів зазначає. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6  Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. 
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Дергачівського районного суду Харківської області від 15.03.2021 по справі № 619/497/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	Я.В. П`янова    О.А. Спаскін