Справа № 127/25287/20
Провадження № 22-ц/801/853/2021
Категорія: 96
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року	Справа № 127/25287/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М., 
суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2021 року, постановлену суддею Вінницького міського суду Вінницької області  Медяною Ю.В.,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся у суд з заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2021 року відмовлено у відкритті провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а спір віднесено до юрисдикції господарського суду.
Не погодившись з вказаною ухвалою ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував постанову апеляційного суду і повторно відмовив у відкритті провадження, що є обмеження права особи на доступ до правосуддя. 
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин. Належним чином був повідомлений. 
Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд вирішив розглянути справу у його відсутність.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Таким вимогам ухвала суду не відповідає.
Судом встановлено, що 17.11.2020 ОСОБА_1 звернувся із даною заявою до суду.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року відмовлено у відкритті провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а спір віднесено до юрисдикції господарського суду.
Проте постановою Вінницького апеляційного суду від 20 січня 2021 року дану ухвалу скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
01 лютого 2021 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області вдруге відмовлено у відкритті провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а спір віднесено до юрисдикції господарського суду.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що факти, які просить встановити  ОСОБА_1 стосуються реалізації його прав, як колишнього члена кредитної спілки та належать до корпоративних правовідносин і підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.
Як вбачається із матеріалів справи суд першої інстанції вперше ухвалою відмовив заявнику у відкритті провадження, однак постановою Вінницького апеляційного суду дану ухвалу скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В постанові апеляційним судом зазначено, що ухвала суду першої інстанції є помилковою, оскільки у порядку окремого провадження суд може підтвердити наявність або відсутність юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи. Однак ОСОБА_1 просить суд встановити певні факти, які безперечно та об`єктивно зачіпають інтереси, як КС «Злагода» в цілому, так і кожного її члена, про що конкретно зазначає скаржник в апеляційній скарзі. Тобто порушене ОСОБА_1 питання не може вирішуватися за правилами окремого провадження, воно не є вимогою, що підлягає розгляду в порядку окремого провадження у розумінні норм статей 293, 315 ЦПК України. Цивільне судочинство за вимогою заявника повинно здійснюватися за правилами позовного провадження. Суд першої інстанції мав би дати юридичну оцінку зверненню заявника в межах цивільного процесуального законодавства, врахувати, що норми ГК України не передбачають правил окремого провадження у справах.
Дана постанова апеляційного суду в касаційному порядку не оскаржувалась та набула законної сили.
Однак, суд першої інстанції не враховуючи вказівки постанови апеляційного суду, повторно відмовив заявнику у відкритті провадження із тих же самих підстав.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції фактично ухилився від покладених на себе приписами ЦПК України обов`язків.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. 
Відповідно до частини першої стаття 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та  у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Так у справі «Relief v France» Європейський Суд з прав людини зазначив, то стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Враховуючи вказані норми права, апеляційний суд приходить до висновку, що двічі відмовляючи заявнику у відкритті провадження у справі з аналогічних підстав, суд першої інстанції обмежив права заявника на доступ до правосуддя.
Отже, висновок суду першої інстанції, про те, що факти, які просить встановити  ОСОБА_1 стосуються реалізації його прав, як колишнього члена кредитної спілки та належать до корпоративних правовідносин і підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, є помилковим. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.
Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2021 року про відмову у відкритті провадження скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 28 квітня 2021 року.

Головуючий                                                                 М.М. Якименко

Судді:                                                                         О.В. Ковальчук

                                                                               Т.Б. Сало