ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

13 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 804/7066/15	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,     
за участю секретаря судового засідання Іотової А.О., 
за участю: 
          представника відповідача:Грановського М.О.,
          представника відповідача: Попової Ю.В.,
          позивача: Боровенського Р.Ю.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні  в місті Дніпро  апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці    
          на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду   від 23 вересня 2020   року, (суддя суду першої інстанції: Турлакова Н.В.), прийняте у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі, в адміністративній справі №804/7066/15  за позовом ОСОБА_1  до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці, Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - 
          в с т а н о в и в : 
          04 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення від 07.09.2020р., просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 18.05.2015 року № 888 о/с “Про особовий склад”, в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 , першого заступника начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці – начальника слідчого відділу з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (з постановленням на військовий облік);
- визнати протиправним та скасувати наказ Управління МВС України на Придніпровській залізниці від 26.06.2015 року № 63о/с в частині звільнення ОСОБА_1 , першого заступника начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці – начальника слідчого відділу з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (з постановленням на військовий облік);
- стягнути з Управління МВС України на Придніпровській залізниці середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 18 червня 2015 року і до моменту фактичного поновлення на роботі та зарахувати час вимушеного прогулу до обліку пенсійного стажу ОСОБА_1 , починаючи з 18 червня 2015 року і до моменту фактичного поновлення на роботі;
- зобов`язати Національну поліцію України працевлаштувати ОСОБА_1 на рівнозначну посаду з урахуванням, освіти, досвіду роботи та місцем мешкання на підставі прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про Національну поліцію”.
          Адміністративний позов обґрунтований тим, що Наказом МВС України №888 о/с від 18 травня 2015 року позивача було звільнено з органів внутрішніх справ з постановкою на військовий облік. Вказаний наказ мотивовано тим, що позивач є особою, на яку розповсюджується дія Закону України “Про очищення влади”. Позивач вважає, що наказ МВС України про звільнення його з органів внутрішніх справ прийнято з порушенням норм матеріального права, а отже підлягає скасуванню в частині його звільнення, оскільки прийнятий відповідачем-1 всупереч вимогам ст.62 Конституції України, ч.2 ст.1 Закону України “Про очищення влади”, у відповідачів відсутні докази дій з його боку, які визначені в ч.3 ст.1, п.4 ч.2 ст.3 Закону України “Про очищення влади”. Таким чином, на думку позивача, оскаржуваним наказом № 888 о/с його безпідставно “автоматично” було визнано (без жодного доказу наявності та доведеності його вини) особою, яка своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяла їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і яку необхідно в подальшому не допустити до управління державними справами. Внаслідок таких протиправних дій відповідача-1, який діяв при винесенні оскаржуваного наказу № 888 о/с всупереч вимогам Закону України “Про очищення влади” про застосування при звільненні принципу презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності, діловій репутації позивача завдано непоправної шкоди. Також позивач зазначає, що обіймаючи  посаду першого заступника начальника Управління МВС України на Придніпровський залізниці, він не підпадав під критерії здійснення очищення влади, а саме посада, яку він обіймав, не належить до посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації), оскільки управління на залізничному транспорті не відносяться до територіальних органів Міністерства. Крім того, у позовній заяві зазначено, що оскаржуваний наказ було винесено під час тимчасової непрацездатності позивача. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.  Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 18.05.2015 року № 888 о/с “Про особовий склад”, в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 , першого заступника начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці – начальника слідчого відділу з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (з постановленням на військовий облік). Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці від 26.06.2015 року № 63о/с в частині звільнення ОСОБА_1 , першого заступника начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці – начальника слідчого відділу з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (з постановленням на військовий облік). Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України та Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці поновити ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді першого заступника начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці – начальника слідчого відділу з 18 червня 2015 року. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 18.06.2015 по 23.09.2020 в сумі 387895,20 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Ліквідаційна комісія МВС України на Придніпровській залізниці звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що процедура люстрації, передбачена Законом України «Про очищення влади» поширюється на осіб начальницького складу ОВС, які у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року перебували на посаді керівного складу (керівники або їх заступники) обласних Головних управлінь (управлінь) МВС України. Частиною 1 статті 3 Закону України «Про очищення влади» проводиться на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб, без проведення відповідної перевірки. 
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, надану правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
ОСОБА_1 з 1995 року проходив службу в органах внутрішніх справ займаючи різні посади та Наказом Міністерства внутрішніх справ України №163 від 28.02.2013р. призначений на посаду першого заступника начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці – начальника слідчого відділу.
Наказом МВС України від 18.05.2015 року № 888 о/с згідно з ч.3 ст.1, п.4 ч.2 ст.3 Закону України “Про очищення влади” та відповідно до п.62 “а” Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, полковника міліції, полковника міліції ОСОБА_1 , першого заступника начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці-начальника слідчого відділу було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік).
Наказом Управління МВС України на Придніпровській залізниці від 26.06.2015 року №63о/с, згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, на підставі наказу МВС України №888о/с від 18.05.2015р., звільнено полковника міліції ОСОБА_1 , першого заступника начальника УМВС України– начальника слідчого відділу УМВС у запас (з постановленням на військовий облік) з 18.06.2015р.
Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України “Про очищення влади” Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 13.03.2015р. №98392, відносно ОСОБА_1 , за вказаними пошуковими відомостями в Єдиному державному реєстрі осіб, щодо яких застосовано положення Закону України “Про очищення влади” інформація відсутня.
У висновку про результати перевірки достовірності відомостей, передбачених п.2 ч.5 ст.5 Закону України “Про очищення влади” ДПІ у Жовтневому районі м.Дніпропетровська №12058/3/04-63-17-03-07 від 06.05.2015р. зазначено, що за результатами проведеної перевірки з урахуванням письмових пояснень гр. ОСОБА_1 також встановлено, що вартість майна (майнових прав), вказаного гр. ОСОБА_1 у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за минулий рік, набутого ОСОБА_1 за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону України “Про очищення влади” відповідає наявній податковій інформації про доходи, отримані ОСОБА_1 із законних джерел.
У листі Територіального управління ДСА України в Дніпропетровській області №3925/15 від 14.05.2015р. зазначено, що станом на 14 травня 2015 року за інформаційно-пошуковими реквізитами “прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження” судові рішення за критеріями, встановленими частинами третьою, п`ятою - сьомою статті 3 Закону України “Про очищення влади”, стосовно ОСОБА_1 в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні.
Також, в матеріалах справи наявна копія листка непрацездатності АГХ №665457, згідно якого ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 12.05.2015р. по 22.05.2015р.
Вважаючи своє звільнення зі служби протиправним позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у даній справі. 
Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з роботи відбулось із порушенням вимог норм чинного законодавства, вказане є безумовною підставою для скасування наказу про звільнення позивача зі служби та поновлення його на роботі із виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
          Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
           Відповідно до ч. 3    ст. 1 цього Закону України "Про очищення влади"         протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій  статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою         статті 4 цього Закону.
          Пунктами 2 та 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади"         встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій     статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою    статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:
1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;
2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою   статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення   Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.
Закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Стаття 3 "Критерії здійснення очищення влади (люстрації)" Закону України "Про очищення влади"         місить вичерпний перелік підстав для звільнення працівника із займаної посади в обов`язковому порядку, тобто у випадку відповідності працівника цим критеріям у суб`єкта владних повноважень виникає імперативний обов`язок звільнити працівника.
Так, відповідно до         ст. 3 цього Закону України "Про очищення влади"         такими критеріями є, зокрема перебування сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року на посадах, передбачених ч. 1         ст. 3 цього Закону України "Про очищення влади".
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України “Про очищення влади” №1682-VII від 16.09.2014 заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
Із аналізу норм Закону “Про очищення влади” вбачається, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття ними посад, передбачених в пункті 3 частини четвертої   статті 3 цього Закону, незалежно від того чи сприяли вони своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини.
Верховний Суд у рішенні від 18 вересня 2018 року у справі № 800/186/17 висловив правовий висновок про те, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим, Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей    58,    61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Вказані гарантії, за висновком Суду, не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб.                  
Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 800/186/17.
Крім іншого, у справі № 800/186/17 Верховний Суд вказав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених   законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).
Як підсумок, у справі № 800/186/17 Верховний Суд вказав на те, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.
Верховний Суд у справі №817/3431/14 (№К/9901/1400/18), сформулював правову позицію про те, що самого лише факту перебування осіб на визначених в       Законі     посадах та протягом встановленого цим же    Законом   строку недостатньо для застосування заборон, визначених частиною третьою   статті 1 Закону №1682-VІІ.                  
Також, у вказаному судовому рішенні Верховний Суд наголосив на необхідності врахування доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, на чому наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону №1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.
Крім цього, Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що “люстрація” застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме: особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
Водночас, необхідно враховувати, що застосовані до позивача в цій справі обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції. Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.                  
Суди зобов`язані, відповідно до частини першої  статті 129 Конституції України, вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини, як мінімальних стандартів демократичного суспільства.
17 жовтня 2019 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі “Полях та інші проти України” (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі “Полях та інші проти України”), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів    Закону №1682-VII.
За оцінкою Європейський суд з прав людини, застосування до заявників заходів на підставі   Закону №1682-VII     мало дуже серйозні наслідки    для їх здатності встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці (рішення у справі “Полях та інші проти України”, пункт 209).
У вказаній справі Європейський суд з прав людини визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі Закону №1682-VII, проте продовжив розгляд скарг, призюмуючи, що цілі Закону №1682-VII    можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи. Європейський суд з прав людини зазначив, що він має переконатися чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони “необхідні у демократичному суспільстві” у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься “необхідним у демократичному суспільстві” для досягнення законної мети, якщо воно відповідає “нагальній суспільній необхідності”, та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.
В основу підходу Європейського суду з прав людини до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією “демократії, здатної себе захистити”, що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців (“демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована”) та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.                                    
Відповідаючи на питання, чи відповідав застосований до заявників законодавчий механізм критеріям, розробленим практикою Європейського суду з прав людини у справі “Полях та інші проти України”, Суд вказав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, а тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан Янукович обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.
Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування до заявників встановлених    Законом №1682-VII  заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі     Закону   лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан Янукович був Президентом України (рішення у справі “Полях та інші проти України”, пункт 294).
Європейський суд з прав людини підсумував недоведеність того, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.
Аналіз цього рішення Європейського суду з прав людини та встановленого у ньому порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників дозволяє дійти висновку, що законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом №1682-VII, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.
Отже, заборона перебування на зазначених у   Законі №1682-VII посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність такої заборони меті й  принципам Закону №1682-VII, визначеним у його частині другій статті 1.
Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним Судом в ухваленому судовою палатою рішенні від 03 червня 2020 року у справі №817/3431/14 (№К/9901/1400/18).
          Визначальними для вирішення цього публічно-правового спору є обставини вчинення позивачем конкретних дій, які полягають у сприянні своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини.
Судом першої інстанції встановлено та відповідачами не оскаржується, що інформація про перебування позивача на відповідній посадій, не містить відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а спірний наказ про звільнення позивача не містить обґрунтування того, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.
          Суд апеляційної інстанції зазначає, що відсутність у Законі № 1682-VII                  процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених   частиною другою        статті 2 КАС України.
Цей обов`язок висновується із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 11.09.2020 року в адміністративній справі №804/19009/14.
Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що спірний наказ відповідача є таким, що не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій   статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та таким, що виданий непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції. Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі.
Судом першої інстанції досліджені наявні в матеріалах справи копії листів Територіального управління державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, Служби безпеки України, а також висновку Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська головного Управління ДФС у Дніпропетровській області, в яких зазначено, що будь-які відомості щодо ОСОБА_1 відсутні, а у висновку про результати проведення перевірки достовірності відомостей, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 5 Закону України “Про очищення влади” (наданий ДФС) зазначено, що за результатами проведення перевірки з урахуванням письмових пояснень ОСОБА_1 доходи отримані із законних джерел.
Також згідно з копією Витягу з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України “Про очищення влади” в якому зазначено, що інформація щодо ОСОБА_1 відсутня.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наказ УМВС  про звільнення ОСОБА_1  з посади першого заступника начальника УМВС – начальника слідчого відділу з підстав, передбачених Законом України “Про очищення влади”, є протиправним та підлягає скасуванню.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач був звільнений з посади під час його перебування на лікарняному.
Згідно з приписами ч. 3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за  пунктом 5   цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України “Про запобігання корупції” іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
За постановою Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі   № 6-33цс14 у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 91 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Згідно із ч.ч. 1, 5 ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Відповідно до частини 2 статті 33 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців”, юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.
Крім того, згідно із ч.9. ст.36 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців”, дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в результаті її ліквідації є датою державної реєстрації припинення юридичної особи.
Як встановлено з матеріалів справи, відповідач – Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці перебуває в стані припинення, проте на момент розгляду справи в суді запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення юридичної особи Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці не внесено.
Відтак, з урахуванням вимог частини першої статті 235 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має бути поновлений судом на посаді першого заступника начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці – начальника слідчого відділу.
Щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно зі статтею 27 Закону України “Про оплату праці”, порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі також – Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
При цьому, згідно з п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування   виплат,   що   обчислюються   із   середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,  провадяться шляхом множення  середньоденного  (годинного)  заробітку на число робочих днів/годин,  а у  випадках,  передбачених  чинним  законодавством, 
календарних днів,  які мають бути оплачені за середнім заробітком. 
          Під час розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу дорівнює 387895,20 грн., ці кошти підлягають стягненню з Управління МВС України на Придніпровській залізниці.
В судовому засіданні позивач зазначив, що на його думку судом було неправильно математично обраховано суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, він вважає, що сума середнього заробітку має бути обрахована виходячі  із кіолькості календарних днів, також останній вважає, що судом неправильно визначено і кількісний показник робочих днів за період вимушеного прогулу. 
При перевірці розрахунку суми середнього заробітку, приведеного судом першої інстанції в судовому рішенні, судом сапеляційної інстанції встановлено порушення, що призвели до неправильного визначення розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача.
Так, Управління МВС України на Придніпровській залізниці надало до матеріалів справи довідку №197-18.09.2020 про грошове забезпечення першого заступника начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці – начальника слідчого відділу ОСОБА_1 у квітні-травні 2015 року.
У вказаній Довідці зазначено: 
1) Середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 після утримання податку на доходи фізичних осіб, нарахування компенсації податку та утримання військового збору 1,5% складає 8962,89 грн (з розрахунку: 9099,38 грн - 1637,89 грн (18% податок на доходи фізичних осіб) + 1637,89 грн (компенсація податку на доходи фізичних осіб) - 136,49 грн {1,5% військовий збір);
2) Середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 після утримання податку на доходи фізичних осіб, нарахування компенсації податку та утримання військового збору 1,5% складає 293,86 грн (з розрахунку: 298,34 грн - 53,70 грн (18% податок на доходи фізичних осіб) + 53,70 грн (компенсація податку на доходи фізичних осіб) - 4,48 грн (1,5% військовий збір).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що кількість робочих днів у преіод з 18.06.2015 року по 23.09.2020 року становить 1318 днів.
Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача становить 387  307.48 грн. (293.86 грн. (середньоденне грошове забезпечення)  х 1318 (кількість робочих днів у період вимушеного прогулу)).
Ця сумма підлягає стягненню на користь позивача з вирахуванням відповідних податків. 
Щодо доводів позивача з приводу того, що розмір його середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути розрахований виходячи з кількості календарних, а не робочих днів вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції зазначає, що така позиція не узгоджується із приписами Порядку №100, а тому вказані доводи судом не приймаються. 
         Відповідно до ч. 2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
          У відповідності до ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Відтак, з урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, та стягнення такого заробітку. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. 
          Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 325 КАС України, суд, -
п о с т а н о в и в :
          Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці    - задовольнити частково.
          Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.09.2020 року в адміністративній справі №804/7066/15 – змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду в частині визначення розміру середнього заробітку ОСОБА_1 в редакції цієї постанови. 
Абзац п`ятий резолютивної частини рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.09.2020 року в адміністративній справі №804/7066/15 – викласти в наступній редакції: « Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 18.06.2015 по 23.09.2020 в сумі 387307.48 грн.»
В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.09.2020 року в адміністративній справі №804/7066/15 – залишити без змін.
                    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.
          Постанова в повному обсязі складена 15.04.2021 року. 
   
Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай