ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4862/21 Справа № 212/8438/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: Приватне акціонерне товариство «Суха Балка»
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 лютого 2021 року, яке постановлено суддею Пустовітом О.Г. у місті Кривому Розі та повний текст рішення суду складено 12 лютого 2021, -
ВСТАНОВИВ:
В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» (надалі ПрАТ «Суха Балка») про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування якого зазначив, що він з 31 серпня 1981 року по 30 вересня 1982 року, з 22 лютого 1983 року по 17 вересня 1987 року, з 10 січня 1995 року по 12 вересня 1996 року та з 03 лютого 1997 року по 22 жовтня 2013 року працював у відповідача на шахті ім. «Фрунзе» на різних посадах. 22 жовтня 2013 року позивач звільнився з підприємства відповідача за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. В лютому 2020 року він дізнався, що Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012рр. передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову (вихідну) допомогу в розмірі, залежно від стажу роботи на підприємстві, але неменше: при стажі роботи від 20 і більше років трьохмісячну середню заробітну плату. Оскільки він відпрацював у відповідача більше 22 років, відповідач зобов`язаний був виплатити одноразову (вихідну) допомогу при звільненні на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Відповідач виплатив йому одноразову допомогу лише в розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Позивач зазначає, що його середньомісячна заробітна плата за серпень 2013 року та вересень 2013 року становила 1 953,91 грн. та 752,93 грн., що разом становить 2 706,84 грн., оскільки ним відпрацьовано було 21 день у серпні 2013 року та 8 днів у вересні 2013 року. 
Середньоденна заробітна плата становила 93 грн. 34 коп. із розрахунку 2706 грн. 84 коп. - заробітна плата за два останні місяці, тобто 29 відпрацьованих днів за серпень 2013 року та вересень 2013 року. 
Середньомісячна заробітна плата за два останні місяці перед звільненням становить 1960 грн. 14 коп. із розрахунку: 93,34 грн. - середньоденна заробітна плата \ на 21 середньомісячний баланс робочого часу = 1 960,14 грн.
Таким чином, відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу одноразову допомогу в розмірі 5880 грн. 42 коп. (1960,14 грн. середньомісячна заробітна плата за серпень-вересень 2013р. х на 3 середньомісячні заробітні плати = 5880 грн. 42 коп.), а фактично виплатив 3 920 грн. 28 коп., недоплата становила 1960 грн. 14 коп.
Також позивач вважає, що відповідач, окрім невиплаченої одноразової допомоги зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. За період не проведення повного розрахунку, а саме з 23 жовтня 2013 року по теперішній час, тобто 10 листопада 2020 року кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 1739 робочих днів, при середньоденній заробітній платі 93,34 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23 жовтня 2013 року по 10 листопада 2020 року становить 161 851 грн. ( 933,34 грн. х 1739 днів).
Але позивач просив суд стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 36 589,23 грн. за період з 23 жовтня 2013 року по 30 травня 2015 року, тобто за 392 дня ( 93,34 грн. середньоденна заробітна плата х 392 дня).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» на користь   ОСОБА_1 1 960 гривень 14 копійок в порядку невиплаченої одноразової допомоги при звільненні. 
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» на користь   ОСОБА_1 заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 36 589 гривень 28 копійок, за період з 23 жовтня 2013 року по 30 травня 2015 року без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. 
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840 грн. гривень 80 копійок.
В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «Суха Балка» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції не враховано, що одноразова матеріальна допомога при звільненні у зв`язку із виходом на пенсію відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, умови виплати якої передбачені Колективним договором. Нормами Галузевої угоди Гірничо-металургійного комплексу України на 2013-2014 роки була встановлена можливість сторони власника щодо визначення в колективних договорах підприємств окремих умов та порядку надання соціальних гарантій. Позивачу були виплачені усі належні йому суми при звільненні, його стаж не є безперервним, а сума стягнутого середнього заробітку майже у 19 разів перевищує середній заробіток працівника.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач у період з 31 серпня 1981 року по 30 вересня 1982 року працював на посаді підземним гірничим робочим, з 22 лютого 1983 року по 17 вересня 1987 року - підземним бурильником та кріпильником, з 10 січня 1995 року по 12 вересня 1996 року - підземним кріпильником, з 03 лютого 1997 року по 22 жовтня 2013 року - підсобним робітником на шахті ім. «Фрунзе» ВАТ «Суха Балка», правонаступником якого є ПрАТ «Суха Балка»), що підтверджуються копією трудової книжки (а.с.9-14).
Згідно наказу № 201 від 22 жовтня 2013 року, позивача звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно ст. 38 КЗпП України. (а.с. 14).
Позивачу ОСОБА_1 при звільненні з підприємства відповідачем була виплачена допомога при виході на пенсію в розмірі 3920,28 грн., що складає два розміри місячної середньої заробітної плати (а.с. 6,34).
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена одноразова вихідна допомога при виході на пенсію в розмірі місячної середньої заробітної плати, оскільки він, відповідно до загального стажу його роботи на підприємстві, при виході на пенсію мав отримати три розміри місячної середньої заробітної плати, проте, отримав тільки два розміри місячної середньої заробітної плати.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивача, з вини роботодавця, йому не було виплачено одноразову вихідну допомогу при виході на пенсію в розмірі місячної середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача разом із середнім заробітком за час затримки невиплати одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Відповідно до положень ст. 13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.
Відповідно до п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2013-2014 роки (далі-Галузева Угода), яка була чинною на день звільнення позивача й положення якої поширюються на ПрАТ «Суха Балка», встановлено виплачувати працівнику при фактичному виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років - двомісячної середньої заробітної плати; від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати. Додаткові умови виплат можуть встановлюватись у колективному договорі. Положення пункту 6.1 Галузевої угоди не містять будь-яких застережень щодо залежності розміру соціальних пільг та гарантій працівника від наявності конкретного розміру безперервного трудового стажу.
Згідно п.5.16 Колективного договору на 2013-2014 роки ПрАТ «Євраз Суха Балка» (далі - Колективний договір), встановлено зобов`язання підприємства відповідача при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію з ПАТ за віком та за вислугою років, виплачувати одноразову матеріальну допомогу при безперервному стажі роботи в ПАТ (підприємствах, правонаступником яких є ПАТ) та в інших підприємствах, закладах, організаціях з яких працівник був запрошений на роботу до ПАТ в порядку переводу за згодою між керівниками підприємств, закладів, організацій та відсутності порушень трудової дисципліни (протягом останнього року роботи) в наступних розмірах, кратних середньомісячному заробітку: для підземних робітників та робітників ДФС, віднесених до списку №1 від 2,5 до 10 років-1, від 10 до 15 років - 2, від 15 до більше років - 3.
Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.
Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.
Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.
Вимоги до власників підприємства, передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України та колективного договору підприємства, в частині соціальних гарантій працівників при виході на пенсію, які були чинні на час звільнення позивача із підприємства відповідача різняться, так Галузевою Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, така ж норма передбачена і колективним договором, однак колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої Угоди, оскільки встановлює обмеження у виплаті вихідної допомоги у зв`язку із наявністю порушень працівником трудової дисципліни.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника.
Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві та без врахування порушень трудової дисципліни працівником (протягом останнього року роботи).
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 відпрацював на підприємстві відповідача 24 роки, звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.
Отже, на ОСОБА_1 розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі трьох розмірів середньої заробітної плати.
Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, із змінами та доповненнями, затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Позивач був звільнений з підприємства відповідача 22 жовтня 2013 року, тому розрахунковим періодом є два попередні повні місяці - серпень 2013 року та вересень 2013 року. В зазначені місяці середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням склала 1953,91 грн. та 752,93 грн.
При середньомісячній заробітній платі 1 960,14 грн. вихідна допомога повинна становити три розміри середньомісячного заробітку що дорівнює 5 880,42 грн., однак, позивачу при звільнені була виплачена допомога при виході на пенсію в розмірі 3 920,28 грн., а тому, враховуючи що відповідачем при звільненні позивача не в повному обсязі було сплачено вихідну допомогу, яка підлягала виплаті, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 1960,14 грн. невиплаченої одноразової вихідної допомоги при виході на пенсію.
При цьому колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення одноразової вихідної допомоги при виході на пенсію слід відмовити з тих підстав, що одноразова матеріальна допомога при звільненні у зв`язку із виходом на пенсію відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, умови виплати якої передбачені Колективним договором. Нормами Галузевої угоди Гірничо-металургійного комплексу України на 2013-2014 роки була встановлена можливість сторони власника щодо визначення в колективних договорах підприємств окремих умов та порядку надання соціальних гарантій, тому позивачу були виплачені усі належні йому суми при звільненні, його стаж не є безперервним, оскільки, в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати умови Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача, а не умови Колективного договору ПАТ «Євраз Суха Балка» на 2013-2014 року, положення якого погіршують становище працівника.
При цьому, положення п.6.1 Галузевої угоди на 2013-2014 року не містять будь-яких застережень щодо втрати робітником соціальних пільг та гарантій у зв`язку з відсутністю безперервного трудового стажу.
Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.
Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади - 22 жовтня 2013 року, відповідач не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не в повному обсязі виплатив вихідну допомогу при виході на пенсію.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Такі правові висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) та в Постанові Верховного суду від 09 вересня 2020 року провадження № 61-2578св19.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, за період з 23 жовтня 2013 року по 30 травня 2015 року в сумі 36 589,28 грн. Розрахунок, який проведений судом першої інстанції перевірено колегією суддів і колегія суддів погоджується з ним.
При цьому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що сума стягнутого середнього заробітку майже в 19 разів перевищує середній заробіток працівника, оскільки вказані обставини не знімають з відповідача відповідальності за порушення права працівника щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення протягом тривалого часу з вини відповідача, та відсутності вини позивача.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст рішення суду складено 26 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: