Апеляційне провадження № 22-ц/824/5038/2021

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 травня 2021 року                                                                                   м. Київ
Унікальний номер 754/175/21
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Соколової В.В.,
            розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1 ,
            на   ухвалу  Деснянського  районного суду м. Києва, постановлену 15 січня 2021 року в приміщенні суду під головуванням судді Клочко І.В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
 У грудні 2020 року   ОСОБА_1 звернулася з позовом до ТОВ «ФК «Аланд», треті особи: ПН Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., ПВ ВО м.Києва Клименко Р.В. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15 січня 2021 року матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 передано за територіальною підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції внаслідок порушення норм процесуального права та направити справу для продовження розгляду до Деснянського районного суду міста Києва.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що за загальним правилом ч. 2 ст. 27 ЦПК України, на яку послався суд при передачі справи до іншого суду, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням. Разом із тим, ч. 12 ст. 28 ЦПК України надає позивачу право обирати альтернативну підсудність у вказаній категорії справ, а сама ст. 28 ЦПК України має назву «Підсудність справ за вибором позивача». Зареєстрованим та фактичним місцем проживання позивача є: АДРЕСА_1 , а тому на підставі ч. 12 ст. 28 ЦПК України мала право подати позов саме до Деснянського районного суду м. Києва за місцем виконання виконавчого напису нотаріуса, яким в справі є місце її реєстрації та проживання, як боржника за виконавчим написом. Вказаний факт обґрунтовано у позовній заяві, однак залишено судом першої інстанції поза увагою.
Відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що розгляд справи має здійснюватися в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
Направляючи матеріали справи за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва, місцевий суд виходив з того, що справа підсудна вказаному суду з огляду на місцезнаходження відповідача на території Шевченківського району.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Згідно з положенням ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За загальним правилом ч.1 ст.27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Згідно з правилом про підсудність справ за вибором позивача, передбаченим у ч.12 ст.28 ЦПК України (правила альтернативної підсудності), позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред`являтися також за місцем його виконання.
Тлумачення ст.ст. 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це такий вид підсудності, за умовами якої позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох визначених у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (ст. 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 цього Кодексу (ч. 16 ст. 28 ЦПК України).
Право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.
Вищевказані висновки зазначені в постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року (справа № 263/14171/19).
Позивач при зверненні з позовом використав належне йому право вибору суду за правилами альтернативної підсудності, звернувся до Деснянського районного суду міста Києва за місцем реєстрації свого проживання у Деснянському районі м. Києва відповідно до ч.12 ст.28 ЦПК України.
Визначення змісту категорії місця виконання рішення наведене у ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження».
За правилами ч.ч.1-2 наведеної статті виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника-фізичної особи, за місцезнаходженням боржника-юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Виходячи зі змісту ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» місцем виконання судового рішення є місце провадження виконавчих дій з його примусового виконання. Такі виконавчі дії провадяться за місцем проживання боржника, місцем його перебування, роботи або за місцем знаходженням його майна.
А відтак, законодавець пов`язує місце виконання рішення не з місцем знаходження державного/приватного виконавця чи місцем відкриття виконавчого провадження, а з місцем вчинення виконавчих дій.
Отже, місце виконання рішення та місце прийняття до виконання виконавчих документів уповноваженим виконавцем можуть не співпадати та є відмінними правовими категоріями.
Таким чином, позовну заяву ОСОБА_1 подано до суду за місцем виконання виконавчого напису - за місцем її реєстрації та проживання, що відповідає ч.2 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» та ч.12 ст.28 ЦПК України, а тому висновки суду першої інстанції щодо підсудності справи Шевченківському районному суду м.Києва, відповідно до місця знаходження відповідача є хибними.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи, що висновок суду є помилковим, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 15 січня 2021 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач       
 
Судді: