П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

24 червня 2021 року                                                                м. Київ

справа № 755/3146/20
 
провадження № 22-ц/824/3744/2021
 
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Іванової  І.В. (суддя-доповідач), Сліпченка О.І., Сушко Л.П.
 
сторони:
позивач  -   Публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,  правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Грін Ко» 
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
 
розглянувши  в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду  апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року у складі судді Арапіної Н.Є., повний текст складений 06.11.2020 року, 
в с т а н о в и в:
 
У лютому 2020 року позивач ПАТ «Фідобанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті осіб - ТОВ «Фінансова компанія «Авіста», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 квітня 2007 року з метою забезпечення належного виконання кредитного договору між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк» «Престиж», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 014/0398/74/02025/1. 
Відповідно до рішення Національного банку України від 20 травня 2016 року № 8 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 травня 2016 року № 783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товариству «Фідобанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Станом на 26 лютого 2016 року на балансі банку перебував актив - право вимоги за кредитним договором № 014/0398/74/02025 від 20 квітня 2007 року в розмірі наявної заборгованості позичальника ОСОБА_1 
30 березня 2016 року між ПАТ «Фідобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Авіста» було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 30/03/2016-3. Розмір заборгованості позичальника на момент відступлення прав вимоги склав 2 683 220,62 грн. 
Договором цесії було обумовлено, що разом з правом вимоги по кредитному договору до нового кредитора переходить право вимоги по договору поруки № 014/0398/74/02025/1 від 20 квітня 2007 року. Ціна договору склала 50 000 грн. без ПДВ, які надійшли на рахунок банку. 
Разом з тим, позивач зазначає, що за результатами перевірки встановлено, що відступлення належних банку прав вимоги за кредитним договором та укладення відповідного договору відступлення - договору цесії було здійснено з явним наданням переваг окремому кредитору - Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Авіста» та здійснено в супереч і на шкоду інтересів банку, тобто проводився нерівноцінний викуп активів банку з дисконтом понад 98% (2 683 220,62 грн. - гривневий еквівалент 101 486,56 доларів США за 50 000,00 грн.), що може свідчити про надання особі, яка проводила такий викуп, нічим не обумовлених переваг та здійснення банком відмови від власних майнових вимог на суму, що становить різницю між розміром відступленого боргу(прав вимоги) та сумою отриманих коштів, вчиненої попри наявності можливості отримати задоволення своїх вимог в більшому розмірі за рахунок наявних засобів забезпечення (поруки ОСОБА_2 , а також коштів основного боржника). 
У зв`язку з відповідністю критеріям нікчемності договору про відступлення прав вимоги № 30/03/2016-3 від 30 березня 2016 року Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Фідобанк» 16 грудня 2019 року було прийнято рішення № 22, яким вирішено віднести вчинений правочин до категорії нікчемних та вважати його нікчемним, застосувати до наведеного правочину наслідки недійсності, обумовлені п. 2 ст. 216 ЦК України.
Отже, на підставі викладених обставин, позивач просив суд в порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину стягнути частину наявної заборгованості в сумі 140 000 грн. за кредитним договором                      № 014/0398/74/02025 від 20 квітня 2007 року, що укладений між Відкритим акціонерним товариством »Акціонерним комерційним банком» Престиж», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк та ОСОБА_1 . 
Відповідач ОСОБА_1 заперечуючи проти задоволення позовних вимог пояснила, що рішення № 22, прийняте в грудні 2019 року ліквідатором, якому законом не надано повноважень щодо виявлення правочинів, що є нікчемними, що є окремою підставою для відмови у позові. 
Крім того відповідач зазначила, що 06 листопада 2015 року банк здійснив позасудове звернення стягнення на квартиру  АДРЕСА_1 , після чого,30 березня 2016 року ПАТ «Фідобанк» уклав договір купівлі-продажу даної квартири з ОСОБА_3 за 4 482 857,00 грн. В той же день залишок боргу банком продано ТОВ «ФК «Авіста» за 50 000 грн., який відступив це право ОСОБА_3 . Після цього банком видано довідку про відсутність заборгованості. Отже, банк фактично отримав 4 532 857, 00 грн. Відповідач також просила застосувати строк позовної давності.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Фідобанк».
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ «Фідобанк» задовольнити.
Банк, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається на те, що оскаржуване рішення не відповідає обставинам справи, в рішенні суду не досліджено і не встановлено обставини, які мають значення для справи, що в свою чергу призвело до неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, також, на думку позивача, має місце невідповідність висновків, викладених у рішення суду, встановленим обставинам справи.
Вказує, що за результатами перевірки було встановлено, що відступлення належних банку прав вимоги за кредитним договором та укладення відповідного договору цесії було здійснено з явним наданням переваг окремому кредитору - ТОВ «ФК «Авіста» та здійснено в супереч і на шкоду інтересів банку.
Скаржник зазначає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції, визнав необґрунтованим та недоведеним факт надання переваг ТОВ «ФК «Авіста» в придбанні ліквідного активу банку (у вигляді прав вимоги до  ОСОБА_1 ) на вказаних вище умовах та не надав жодної оцінки тому факт, що надання переваг зокрема і полягало в створенні можливості з боку банку та посадових осіб банку, які діяли від імені останнього, знали та усвідомлювали сутність застосованих до банку, обмежень та заборон в його діяльності з боку регулятора - Національного банку України, укласти договір цесії та придбати згадуваний вище актив на умовах, що фактично суперечили таким заборонам. Суд не звернув увагу, що саме вказані заборони, як для даного випадку, були покликані забезпечити реальність оплатності цього та всіх інших аналогічних правочинів, що вчинялися банком, як обов`язкової ознаки, що має бути притаманна природі будь-якого договору купівлі-продажу.
Натомість суд першої інстанції підійшов формально до перевірки наведених обставин та безпідставно розцінив свідоме порушення Банком вказаних нижче заборон та обмежень не як перевага, а як звичайну невідповідність договору цесії акту індивідуальної дії, що не має сили нормативно-правового акту, при порушенні якого можуть наставати наслідки у вигляді недійсності або нікчемності правочину.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1  посилаючись на безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги ПАТ «Фідобанк», просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідач вважає, що фактично банк відступив право вимоги більше ніж за 100 відсотків від звичайної ціни даного права вимоги, тобто вартості заставленої квартири.   
Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 рокузалучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Грін Ко» в якості правонаступника Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» у даній справі. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 140 000грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 20 квітня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк» «Престиж» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір                               № 014/0398/74/02025, відповідно до умов якого Банк зобов`язується надати позичальнику кредит у розмірі 425 000 доларів США строком до 19 квітня 2027 року, позичальник зобов`язується здійснити повернення кредиту частинами в розмірах, в порядку, в строки, визначені цим Договором (а.с.10-11, том 1).
В цей же день, з метою забезпечення належного виконання кредитного договору між ВАТ «Акціонерний комерційний банк» «Престиж» та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено договір поруки                                  № 014/0398/74/02025/1 (а.с. 12-13, том 1).
30 березня 2016 року між ПАТ «Фідобанк», який є правонаступником ВАТ «АКБ» «Престиж», та ТОВ «ФК «Авіста» було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 30/03/2016-3 (а.с. 14-18, 19, 20, том 1).
27 грудня 2019 року направлено письмове повідомлення відповідачам про нікчемність правочинів (а.с.22-23, том 1).
Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зокрема, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з положеннями статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог ; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.
Згідно з абзацом 2 частини 3 статті 38 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду. При цьому в разі виявлення нікчемних правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати правочини нікчемними, відповідний правочин є нікчемним в силу закону. Наслідки нікчемності правочину, зокрема обов`язок повернути все одержане за нікчемним правочином, також настають для сторін у силу вимог закону.
Однак якщо особа добровільно не погоджується з тим, що правочини є нікчемними, і не повертає активи, банк має право звернутися до суду з вимогою застосування наслідків нікчемності правочинів згідно з вимогами наведеної статті.
Така позиція узгоджується із висновками Верховного Суду від 25 лютого 2020 року у справі за № 910/15629/16; від 07 лютого 2019 року у справі за          № 752/3112/15-ц.
Звертаючись із зазначеним позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує нікчемність таких правочинів на момент їх вчинення. Без доведення позивачем зазначених обставин у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.
Як вбачається з матеріалів справи та пояснень наданих відповідачем  у відзивах на позовну заяву та апеляційну скаргу, 06 листопада 2015 року позивачем було в позасудовому порядку задоволено вимоги шляхом набуття права власності на спірну квартиру (а.с. 139-144, т. 1). 
30 березня 2016 року між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу, відповідно до умов якого банк передав належну йому квартиру АДРЕСА_1 у приватну власність покупцю, та оримав кошти у розмірі 4 482 857 (а.с. 139-144, 145 т. 1). 
30 березня 2016 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Авіста» було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 30/03/2016-3 на залишкову суму боргу в розмірі 50 000 грн. (а.с. 147-151 том 1).
30 березня 2016 року ПУАТ «Фідобанк», який є правонаступником ПАТ «Фідобанк», видав ОСОБА_1 довідку за підписом представника банку Єкімук О.Л. про те, що станом на 30 березня 2016 року у неї в повному обсязі відсутні будь-які зобов`язання по кредитному договору № 014/0398/74/02025 від 20 квітня 2007 року перед банком (а.с. 146, т. 1).
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті осіб - ТОВ «Фінансова компанія «Авіста», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину через необґрунтованість.  
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що укладення договору відступлення прав вимоги було здійснено з явним наданням переваг окремому кредитору - ТОВ «ФК «Авіста» та здійснено в супереч і на шкоду інтересів банку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки при укладенні спірного договору сторони були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши договір від 30 березня 2016 року № 30/03/2016-3 між про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. Крім того, банк фактично отримав 4 532 857 (4 482 857+50 000).
Таким чином, позивач не довів наявність шкоди інтересам банку.  
Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилань, які б вказували на незаконність ухваленого у справі рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, судом першої інстанції дана вірна оцінка наданим сторонами  доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції. Суд повно і об`єктивно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.          
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 389 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
 п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фідобанк»залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
Головуючий:                                                                              
 
Судді: