Номер провадження: 22-ц/813/3186/21 
Номер справи місцевого суду: 499/700/19
Головуючий у першій інстанції Погорєлов І. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів Сегеди С.М., Цюри Т.В. 
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Погорєлова І.В.,у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України,-

встановив:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою в порядку окремого провадження, в якій просить суд встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Свою заяву обґрунтувала тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Баланини Іванівського району Одеської області. Усе своє життя вона провела на території України, отримала тут освіту, з 1980 року по 1990 рік була одружена з ОСОБА_2 . Так, 05 травня 1980 року заявник була прийнята на роботу учениці кравця з пошиву брюк до окружного дому військового побуту, де пропрацювала до 02 листопада 1982 року. Була документована паспортом громадянина колишнього СРСР, який на даний момент втрачено. ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Одеса заявник народила сина - ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 народила доньку - ОСОБА_4 . З 17 січня 1984 року по 29 листопада 1985 року працювала прибиральницею ЖЕКу Малиновського району. З 13 січня 1986 року по 17 липня 1995 року працювала в Одеському технікумі газової та нафтової промисловості. З 2001 року працювала кондуктором міського електротранспорту в КП «Одесміськелектротранс», однак вимушена була звільнитися у зв`язку з відсутністю паспорту громадянина. Так, у 2008 році вона звернулася до Іванівського РВ ГУМВС України в Одеській області з метою отримання паспорту громадянина України, однак отримала відмову, оскільки відсутні докази, що вона була зареєстрована на території України станом на 24 серпня 1991 року. Заявниця зазначила, що не мала реєстрації оскільки 20 червня 1990 року була виписана з кв. АДРЕСА_1 у зв`язку з розлученням з чоловіком, а була зареєстрована в с. Баланини Іванівського району Одеської області лише з 17 листопада 1992 року.
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року заяву задоволено. 
Не погодившись з рішенням суду Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначив, що заявник не зверталася до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття чи встановлення належності до громадянства України, не надала до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених в Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, отже заявник не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України, а звернення до суду із заявою про встановлення факту, є передчасним.
Також, апелянт зазначив, що приймаючи до уваги, що проти встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, заінтересована особа - ГУ ДМС України в Одеській області заперечує, то можливо стверджувати, що у даному випадку наявний спір про право. 
У своєму відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_5 , представник ОСОБА_1  зазначив, що відповідно до Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень не передбачено звернення до територіальних підрозділів Державної міграційної служби України, як обов`язкову підставу для подальшого звернення до суду для встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Пункт 8 вказаного Порядку надає вичерпний перелік документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», складовою якого є і судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Щодо наявності в даному випадку спору про право, ОСОБА_5 , представник ОСОБА_1  зазначив, що апелянтом не вказується яким саме чином і яке саме право апелянта було порушено подачею заяви про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
В судове засідання, призначене на 21 квітня 2021 року сторони не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 107-110).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (22 квітня 2021 року).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, встановивши обставини та дослідивши матеріали справи апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375 ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що  ОСОБА_1. народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Баланини, Іванівського району, Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 07 липня 2004 року виданим (повторно) відділом реєстрації актів цивільного стану Іванівського району управління юстиції Одеської області (а.с. 6).
ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 1980 по 1990 роки, що підтверджується копією рішення Народного суду Київського району м. Одеси про розірвання шлюбу (а.с. 18).
05 травня 1980 року заявниця розпочала трудову діяльність ученицею кравця з пошиву брюк окружного дому військового побуту, що підтверджується наданою копією трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 8). 
З 13 січня 1986 року була прийнята на роботу до Одеського технікуму газової та нафтової промисловості на посаду кладовщика, надалі 01 квітня 1987 року була переведена на даному підприємстві на посаду бухгалтера, 24 серпня 1990 року була переведена на посаду тимчасово виконуючої обов`язків старшого бухгалтера, а 17 липня 1995 року була звільнена з роботи за власною ініціативою, що також підтверджується архівною довідкою Технікуму газової та нафтової промисловості (а.с.19).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 народила сина - ОСОБА_3 у м. Одеса що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 виданим (повторно) Київським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 12 грудня 2018 року (а.с. 14).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 народила дочку - ОСОБА_4 у м. Одеса, що підтверджується свідоцтвом про народження виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Київського РВК м. Одеси 02 березня 1993 року (а.с. 15).
ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована з 26 травня 1982 року по 20 червня 1990 року за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою №798 від 20 жовтня 2011 року та довідки №3906 від 13 листопада 2017 року (а.с.16-17).
Відповідно до копії погосподарської книги, ОСОБА_1 була зареєстрована на території Іванівського району Одеської області, а саме в АДРЕСА_3 з 17 листопада 1992 року (а.с. 12-13). 
Відповідно до довідки, виданої Бузинівською сільською радою Іванівського району Одеської області від 09 листопада 2017 року №1423, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 з 17 листопада1992 року по теперішній час (а.с. 22).
Відповідно до висновку за результатами проведення процедури встановлення особи ОСОБА_1 від 23 вересня 2008 року, було встановлено особу ОСОБА_1 та у видачі паспорту громадянина України відмовлено у зв`язку з тим, що на період, визначений в ЗУ «Про громадянство» вона не була зареєстрована на території України.
Задоволняючи заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що заявницею надано достатньо доказів для встановлення факту постійного проживання її на території України за станом на 24 серпня 1991 року. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Так, порядок розгляду в окремому провадженні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений главою 1 та 6 розділу IV ЦПК України.
У ч.1 ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.
Предметом розгляду у цій справі є встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Метою встановлення даного факту заявниця зазначила - встановлення належності до громадянства України та подальшого отримання паспорту громадянина України.
Згідно з пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: - усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня  1991 року) постійно проживали на території України; - особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 ч.1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Відповідно до ч. 1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Оскільки ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суд дійшов правильного висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі ст. 293 ЦПК України та ст.3 Закону України «Про громадянство України».
Згідно вимог підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року.
За змістом пункту 8 наведеного Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 України «Про громадянство України» особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.
У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 народилася на території України 19 липня 1963 року в м. Одесі, що підтверджується копією свідоцтва про народження. ОСОБА_1 працювала на різни посадах, що підтверджується копією трудової книжки, зокрема з 13 січня 1986 року до 17 липня 1995 року в Одеському технікумі газової та нафтової промисловості. Факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України підтверджується фактом народження ОСОБА_1 двох дітей в м. Одесі у 1981 та 1992 році. Крім того, встановлено особу ОСОБА_1 , що підтверджується відповідним висновком.
Апеляційний суд вважає, що вказані докази є належними, достатніми та підтверджують факт постійного проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року, посилання апеляційної скарги на відсутність доказів на підтвердження факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року є безпідставними.
Згідно положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.80 ЦПК).
Суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, наявні докази та надавши їм відповідну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи.
Доводи апеляційної скарги про недотримання заявником порядку досудового врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів ДМС України) не заслуговують на увагу, оскільки пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Тобто, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 квітня 2021 року в справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). 
Інші наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження судом перщої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.
Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 22 квітня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________С.М. Сегеда 

______________________________________ Т.В. Цюра