ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«30» березня 2021 року
м. Харків
справа № 641/3760/19
провадження № 22ц/818/1087/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Котелевець А.В., Хорошевського О.М., 
за участю секретаря – Дмитренко А.Ю.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , представниця позивача – ОСОБА_2 ,
відповідачка – ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2020 року в складі судді Боговського Д.Є.
в с т а н о в и в:
У травні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 23 лютого 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А.
Вказана квартира подарована йому колишньою дружиною ОСОБА_3 під час їх перебування у шлюбі.

Зазначив, що після припинення шлюбних відносин ОСОБА_3 змінила замки до квартири та припинила йому доступ до помешкання. У квартирі залишились його речі та правовстановлюючі документи, які відповідачка добровільно не віддає. 

Вказав, що після розірвання шлюбу ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом про розірвання договору дарування спірної квартири. Заочним рішенням суду Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року розірвано вищевказаний договір, що стало підставою для відмітки в нотаріальному архіві про скасування договору та проставлення службових відміток про його недійсність. 

Зазначив, що за його заявою заочне рішення суду про розірвання договору дарування скасовано, та в подальшому рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року задоволено вимоги ОСОБА_3 , розірвано договір дарування спірної квартири та скасовано реєстрацію права власності за ним.

Однак, вищевказане рішення суду скасовано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2017 року та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. 

Зазначеним рішенням суду апеляційної інстанції повернуто йому право власності на спірну квартиру, проте для реєстрації за ним права власності необхідно надати оригінал правовстановлюючого документа, який перебуває у відповідачки.

Вказав, що постановою державного нотаріуса Харківського обласного державного нотаріального архіву від 29 травня 2017 року йому відмовлено у видачі дублікату договору дарування квартири. Він оскаржив вказану постанову до суду, однак йому відмовлено.

Зазначив, що відповідачка не повертає йому правовстановлюючий документ на квартиру, яким є договір дарування, тобто він є для нього втраченим. ОСОБА_3 не визнає його право власності, створює перешкоди для реєстрації ним права власності на квартиру, тому єдиним способом захисту його прав є звернення до суду з позовом про визнання права власності. 

Просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , набуте ним на підставі договору дарування, укладеного 23 лютого 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 – залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що він не є власником спірної квартири. Знаходження у відповідачки оригіналу договору дарування, який вона відмовляється повертати, є для нього втратою цього документа, позбавляє його можливості реалізації права власності. Вказав, що відповідачка ставить під сумнів його право власності на спірну квартиру та утримує у себе правовстановлюючий документ, тому позов про визнання права власності є ефективним способом захисту його прав.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду – змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  ОСОБА_1 не є власником спірного майна, ним не доведено, що правовстановлюючі документи втрачені, оскільки неможливість повернення документів обумовлена не їх втратою, а відсутністю можливості доступу до місця зберігання таких документів в зв`язку з певними об`єктивними причинами, а тому його позовні вимоги необґрунтовані.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 06 листопада 1993 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2015 року (а. с. 70).

23 лютого 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. за № 358, за яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 8-9).
Того ж дня, 23 лютого 2011 року, ОСОБА_1 посвідчено довіреність на ім`я ОСОБА_6 , якою уповноважено її розірвати зазначений договір дарування (а. с. 76). У подальшому цю довіреність ОСОБА_1 скасовано.

28 лютого 2011 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану квартиру (а. с. 75).

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року у справі № 641/11195/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору дарування позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено; розірвано договір дарування від 23 лютого 2011 року; квартиру АДРЕСА_1 повернуто в натурі ОСОБА_3 , скасовано реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 (а. с. 10-12).

Оскільки діяльність приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. припинено, а нотаріальні справи передані на зберігання до нотаріального архіву, ОСОБА_3 повернуто правовстановлюючий документ, а на примірнику договору дарування та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій нотаріуса Дорогій В.А. нотаріальним архівом проставлені службові відмітки про недійсність договору дарування.

На підставі судового рішення 20 липня 2016 року право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 (а. с. 71).

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2016 року у справі № 641/11195/15-ц заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 25 грудня 2015 року задоволено, скасовано заочне рішення суду від 25 грудня 2015 року, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 27-28).

При новому розгляді справи рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, розірвано договір дарування від 23 лютого 2011 року, квартиру АДРЕСА_1 повернуто в натурі ОСОБА_3 , скасовано реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 (а. с. 13-15).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2017 року у справі № 641/11195/15-ц, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 13 грудня 2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволено, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено (а. с. 16-18, 56-60).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 13 березня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру, оскільки з поданих ним для реєстрації документів неможливо однозначно встановити, який документ (рішення суду) визначає підстави проведення реєстраційних дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 29).

З метою реєстрації за собою права власності на зазначену квартиру ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса для отримання дубліката договору дарування квартири від 23 лютого 2011 року. Однак, постановою державного нотаріуса Харківського обласного державного нотаріального архіву Остапенко Ю.А. від 29 травня 2017 року йому відмовлено у видачі дубліката договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. 23 лютого 2011 року за реєстровим №358.

Постанова мотивована тим, що договір має відмітки про скасування, оригінал договору не є втраченим чи зіпсованим. Заява, що надійшла до нотаріальної контори 25 серпня 2016 року свідчить, що цей документ зберігається у ОСОБА_3 , яка просила не видавати дублікат договору дарування квартири у зв`язку з тим, що між нею та позивачем існує невирішений судом спір з цього питання.

ОСОБА_1 оскаржив зазначену постанову нотаріуса до суду, однак рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2018 року у справі № 644/4325/17, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 03 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 06 лютого 2020 року, його позовні вимоги залишені без задоволення (а. с. 19-26, 130-134).

Станом на 02 жовтня 2020 року квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 128-129).

Згідно зі  статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд (частина перша статті 317, частина перша статті 319 Цивільного кодексу України) (далі - ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої  статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України, згідно з якою способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Аналіз змісту статті 392 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 328 ЦК України дає підстави для висновку, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України у випадку оспорення чи невизнання її права або у разі втрати документа, який засвідчує право власності.

При цьому, право на звернення з такими вимогами має саме особа, яка вже є власником майна, набувши його раніше на законних підставах.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

У випадку подання позову особою, яка не є власником майна, такі вимоги за своєю правовою природою будуть вимогами про набуття, а не про визнання права власності, у той час як порядок набуття права власності регулюється окремими нормами.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18.

Також, передумовою для застосування  статті 392 ЦК України  є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення або захисту порушеного права.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Доран проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, провадження № 12-135гс19 дійшла висновків, що звернення до суду з позовом про визнання права власності з метою отримання рішення суду як правовстановлюючого документа (крім випадків, передбачених статтею  344, частинами третьою та п`ятою статті  376 Цивільного кодексу України) та подальшої державної реєстрації права власності на підставі такого рішення не є законним (правомірним) способом захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. 

Так, за змістом статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). 

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. 

Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18). 

Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98).

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. 

Як встановлено судом, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири від 23 лютого 2011 року. У 2015 році ОСОБА_3 намагалась розірвати цей договір, звернувшись до суду з відповідним позовом, який судом першої інстанції задоволено. На підставі рішення суду про розірвання договору дарування та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру ОСОБА_3 зареєструвала за собою право власності на це нерухоме майно. Проте, в подальшому рішення суду про розірвання договору судом апеляційної інстанції скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовлено. ОСОБА_1 звертався до нотаріального архіву для отримання дубліката договору дарування та до державного реєстратора з метою реєстрації за собою права власності на квартиру, однак йому відмовлено.

На даний час ОСОБА_3 не визнає його право власності на спірну квартиру, зберігає у себе оригінал договору дарування та вважає себе власницею квартири.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представниця підтримали доводи апеляційної скарги та акцентували увагу суду на тому, що іншого способу захисту порушеного права власності у ОСОБА_1 немає.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спірну квартиру суд першої інстанції виходив з того, що він не є її власником та ним не доведено втрату правовстановлюючих документів.

Однак, з таким висновком суду повністю погодитись неможливо, оскільки матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування від 23 лютого 2011 року, який дотепер є чинним, не розірваний та не визнавався недійсним. 

Реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачкою, здійснена на підставі рішення суду про розірвання договору дарування, яке в подальшому скасовано судом апеляційної інстанції не свідчить про те, що до неї перейшло право власності на це майно.

У статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/73/17 зазначала, що процедура державної реєстрації майна та майнових прав має на меті саме фіксування факту набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і завжди у часі слідує за юридичним фактом, на підставі якого виникає, змінюється або припиняється право або його обтяження.

Отже, виходячи з наведеного, державна реєстрація - це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 910/14328/17.
Таким чином, сам по собі запис у реєстрі про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 не свідчить про те, що право власності на квартиру належить їй, а не ОСОБА_1 .

Разом з тим, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачкою, належним способом захисту прав ОСОБА_1 є вимога про витребування у неї нерухомого майна, а не про визнання права власності.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 листопада 2018 року, справа №183/1617/16, провадження №14-208 цс 18.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що відповідачка не визнає його право власності та утримує у себе правовстановлюючий документ на квартиру, не можуть бути взяті до уваги з огляду на неналежність обраного ним засобу захисту своїх прав.

Виходячи з викладеного, оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову, які необхідно викласти в редакції цієї постанови.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 по суті позовних вимог залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат у справі не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2020 року – змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                І.В. Бурлака

Судді                                                         А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 02 квітня 2021 року.