22-ц/804/1087/21 
                                                                                263/8216/20 
                                               
        Єдиний унікальний номер 263/8216/20
                                                                        Номер провадження 22-ц/804/1087/21

ПОСТАНОВА
І м е н е м    У к р а ї  н и

26 квітня 2021 року Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                головуючої Биліни Т.І.,
                                суддів  Мальцевої Є.Є., Пономарьової О.М.,
                                за участю секретаря Сидельнікової А.В.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
представник позивача – ОСОБА_2 ,
відповідачі – Товариство з обмеженою відповідальністю «ФПГ Металпромресурс», державний реєстратор Виконавчого комітету Сартанської селищної ради м. Маріуполь Рогозна Аліна Миколаївна,
представники відповідача ТОВ «ФПГ Металпромресурс» – Ботман О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФПГ Металпромресурс», яка підписана представником Ботман Ольгою Олександрівною на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2021 року у складі суду Киян Д.В., повний текст якого складено 12 лютого 2021 року по цивільній справі про припинення іпотеки та скасування рішення про державну реєстрацію прав, -

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
06 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ТОВ «ФПГ Металпромресурс», державного реєстратора Виконавчого комітету Сартанської селищної ради м. Маріуполь Рогозної А.М. про припинення іпотеки та скасування рішення про державну реєстрацію прав. 
Позовна заява, неодноразово уточнена ОСОБА_1 , мотивована тим, що йому ЗАТ «Донгорбанк», за кредитним договором від 04 серпня 2006 року № 39, надало 1 200 000 доларів США, в забезпечення виконання умов договору, укладено договір іпотеки №39/1 від 04.08.2006 року, предметом якого стало  нежитлове приміщення літ.А-3 загальною площею 909,0 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору, рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 лютого 2016 року з нього на користь правонаступника кредитора - Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк»(надалі ПАТ «ПУМБ»)  стягнуто суму боргу, яка виникла станом на 16.02.2015 року та складається із заборгованості за кредитом в сумі 576 525,06 доларів США і за відсотками - 28 314,29 доларів США. 
18 листопада 2016 року між ПАТ «ПУМБ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АлькорІнвест» (далі - ТОВ «ФК «АлькорІнвест») укладено договір про відступлення права вимоги за № 39/2016, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором від 04 серпня 2006 року № 39 та іпотечним договором № 39/1 перейшло до ТОВ «ФК «АлькорІнвест», який в той же день відступило право вимоги за цим договором ТОВ «ФПГ Металпромресурс». 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 10 лютого 2017 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з виконання указаного рішення суду, зокрема ПАТ «ПУМБ» на Товариство з обмеженою відповідальністю «ФПГ Металпромресурс» (надалі ТОВ «ФПГ Металпромресурс»). 
04 жовтня 2019 року ОСОБА_1 перевів на рахунок виконавчої служби суму 604.839,35 доларів США, зазначену у виконавчому листі № 263/10469/15-ц, виданому 22 червня 2016 року на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 лютого 2016 року. Внаслідок вказаного у нього відсутня будь-яка заборгованість за зобов`язанням, забезпеченим іпотечним договором. З вище наведених підстав, вважає, що у зв`язку з повним виконанням кредитного договору №39 від 04.08.2006 року, його зобов`язання за кредитним договором припинилися з 04.10.2019 року,  а як наслідок припинилося і його забезпечення іпотекою, та  обтяження нежитлового приміщення у  вигляді заборони його відчуження.
Незважаючи на вказане 16.12.2019 року державним реєстратором виконавчого комітету Сартанської селищної ради м.Маріуполь - Рогозною А.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер : 50289085 від 18.12.2019 та внесено запис про реєстрацію права власності за ТОВ «ФПГ МЕТАЛПРОМРЕСУРС», на предмет іпотеки - нежитлову будівлю загальною площею 909 кв.м, розташовану за адресом: АДРЕСА_1 . 
Здійснюючи вказані дії державний реєстратор посилалась на  іпотечне  повідомлення вих.№1 від 08.11.2019 року ТОВ «ФПГ МЕТАЛПРОМРЕСУРС», про нараховану та непогашену станом на 08.11.2019 року заборгованість за кредитом, а також на положення укладеного сторонами  договору іпотеки, в якому зазначалась можливість, передачі  іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Проте, державний реєстратор не звернула уваги, що вказаним договором передбачено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, який не було дотримано, тому прийнявши рішення про державну реєстрацію права власності індексний номер 50289085 від 18.12.2019 09:56:31 на вказаний об`єкт нерухомого майна, державний реєстратор Рогозна А.М. порушила його права, безпідставно позбавивши належного йому майна. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Сартанської селищної ради м.Маріуполь Донецької області Рогозної А.М. про державну реєстрацію права власності від 18.12.2019 року, визнано за ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення площею 909,0 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано припиненим зобов`язання за іпотечним договором від 04 серпня 2006 року №39/1, укладеним між ЗАТ «ДОНГОРБАНК» та ОСОБА_1 . Застосовано наслідки припинення іпотечного договору та зобов`язано державного реєстратора зняти заборону відчуження вказаного нерухомого майна, шляхом виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про іпотеку № 34707265 від 04.08.2006 року та запис про обтяження № 34707576 від 04.08.2006 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Вирішено питання щодо судового збору. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наданими позивачем доказами підтверджено виконання зобов`язань за кредитним договором, які відповідач не спростував та не підтвердив наявність невиконаних зобов`язань. У зв`язку із відсутністю заборгованості у позивача за основним зобов`язанням, яке забезпечене іпотекою, іпотекодержатель повинен був вчинити дії щодо зняття іпотеки,  однак, він цього не зробив, чим порушив права позивача. Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що прийнявши рішення, про державну реєстрацію права власності на об`єкт вказаного нерухомого майна державний реєстратор порушив права позивача, оскільки фактично без достатньої правової підстави позбавив його належного йому майна, що є підставою для скасування зазначеного рішення. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи
Не погодившись з рішенням, відповідач ТОВ «ФПГ Металпромресурс» подав апеляційну скаргу, підписану представником Ботман О.О., в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив  рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а саме ст.ст.3, 7, 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку» та зроблено необґрунтовані висновки, щодо припинення зобов`язань ОСОБА_1 за іпотечним договором, як похідним від  кредитного договору. 
Суд першої інстанції неправильно застосував  норми статей 526, 599 ЦК України та не застосував  висновки Верховного  Суду, не звернув уваги,   що  ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 604839,35 доларів США визначену рішенням  Жовтневого районного суду м. Марріуполя  від 26.02.2016 року за виконавчим листом по справі №263/10469/15-ц сплатив 04.10.2019 року, вказана сума лише 03.01.2020 року надійшла на рахунок ТОВ «ФПГ Металпромресурс».
Тобто з 26.02.2016 року до 03.01.2020 року позивач безпідставно користувався кредитними грошима. Вказане свідчить про невиконання основного зобов`язання, та чинність іпотеки, внаслідок  прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі ст.625 ЦПК України. 
Зобов`язання за кредитним договором №39 від 04.08.2006 року, щодо якого було укладено договір іпотеки 39/1 від 04.08.2006 року, було виконано 03.01.2020 року, тобто після звернення стягнення на предмет іпотеки ТОВ «ФПГ Металпромресурс». 
Судом першої інстанції не було враховано вказаних обставин, зокрема щодо неналежності та строку виконання позивачем основного зобов`язання перед кредитором внаслідок чого задовольняючи позов прийшов до передчасного висновку. 
Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем сплачено тіло кредиту та відсотки, що є лише частиною зобов`язання, та прийшов до помилкових висновків щодо належного виконання основного зобов`язання та припинення іпотеки.  На момент звернення стягнення на предмет іпотеки та проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно – нежитлове приміщення за ТОВ «ФПГ Металпромресурс» зобов`язання позивачем в повному обсязі виконано не було. 
На виконання вимог п.4.1 укладеного кредитного договору №39 та п.4 іпотечного договору №39/1 ТОВ «ФПГ Металпромресурс» вчинив дії щодо вирішення спірного питання в позасудовому порядку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Спрямував на адресу позивача(боржника) іпотечне повідомлення №1 від 08.11.2019 року, отримане останнім особисто, що підтверджено повідомленням про вручення поштового відправлення №8755526745221, з вимогою погасити борг в повному обсязі протягом 30-денного строку з моменту отримання, на яке позивач жодним чином не відреагував.
Посилання  суду першої інстанції на відсутність акту прийому-передачі предмета іпотеки, який не надавався державному реєстратору не є істотним порушенням, оскільки акт можливо скласти у разі  добросовісної поведінки іпотекодавця, однак,  більш ніж трирічне ухилення від виконання прийнятого судом рішення не свідчить про таке.
Внаслідок вказаного, судом незаконно  скасовано рішення  про державну реєстрацію права власності за № 50289085 від 18.12.2019 року, прийняте державним реєстратором у відповідності до вимог закону.
Крім того,  судом  першої інстанції не було враховано при розгляді справи неналежність способу захисту прав позивача у вигляді звернення з позовом про визнання припиненим зобов`язання за іпотечним договором у минулий період, оскільки законом передбачено захист припинення правовідношення лише на майбутнє. Обрання  позивачем неналежного способу захисту прав є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, що судом першої інстанції не було враховано.
Доводи і заперечення інших учасників справи
Представник відповідача ТОВ «ФПГ Металпромресурс» - Ботман О.О. в суді апеляційної інстанції підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити. 
Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції –без змін.
В судове засідання  не з`явилися позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 , про дату, час та місце розгляду справи попереджені належним чином.
Відповідач - державний реєстратор Виконавчого комітету Сартанської селищної ради м. Маріуполь Рогозна А.М. до суду апеляційної інстанції надала заяву про розгляд справи у її відсутність. 
Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
Позивач ОСОБА_1 скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в  якому зазначив,  що 04.10.2019 року він погасив суму заборгованості за виконавчим листом, виданим Жовтневим районним судом м.Маріуполя 22.06.2016 року та сплатив  виконавчий збір. 
Незважаючи на вказане 18.10.2019 року відповідач звернувся до суду  з позовом про стягнення боргу за непогашеними процентами за період з 10 серпня 2015 року по 10.10.2019 року в розмірі 292031,08 доларів США, з чим він не згоден та 08.11.2019 року направив йому іпотечне повідомлення з метою перереєстрації  права власності на предмет іпотеки. 
Провівши паралельні дії, відповідач насьогодні отримав вже погашені ним 604839,40 доларів США в рахунок боргу за кредитним договором, зобов`язання щодо стягнення 225000 доларів США на підставі постанови Донецького апеляційного суду від 31.03.2021 року, а також у власність предмет іпотеки.
Вважає, що дії державного реєстратора не ґрунтуються на законі та умовах укладеного договору іпотеки, в якому зазначені умови коли іпотекодержатель може використати своє право на позасудове стягнення. 
У п.4.5 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на Предмет іпотеки може бути здійснено шляхом передачі іпотеко-держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку передбаченому пунктами 4.5.1-4.5.3  цього договору, відповідно яких предмет іпотеки переходить у власність до  Іпотекодержателя з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі предмета  іпотеки. 
Предмет іпотеки переходить у власність Іпотекодержателя за ціною, яка дорівнює основній сумі  боргу та нарахованими на неї процентам, що залишилися неповернутими Іпотекодержателю за основним зобов`язанням. А так як акт прийому – передачі не складався та державному реєстратору не надавався, то і підстав для реєстрації передачі права власності не було. 
Посилання  на постанову   Касаційного господарського суду від 16.12.2020 року по справі №Ц910/9619/19, що фактом виконання зобов`язання є момент  надходження коштів з рахунку боржника на відповідний рахунок кредитора є необґрунтованим, оскільки у зазначеній справі виконання зобов`язань відбувалося між сторонами безпосередньо, а в даному випадку через Державну виконавчу службу і саме надходження коштів на рахунок служби є моментом виконання зобов`язань.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право кредитора припинилося після пред`явлення до позичальника вимог щодо стягнення в судовому порядку заборгованості та ухвалення рішення з даного приводу, а як наслідок припинення нарахування передбачених умовами договору відсотків. 
Правильними є висновки суду першої інстанції і щодо скасування рішення державного реєстратора, оскільки воно було прийнято після того, як позивач виконав свої зобов`язання по погашенню боргу. Вказане рішення було прийнято в порушення  вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» положень ст.ст.33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та розділу 4  Договору іпотеки №39/1 від 04.08.2006 року.
У тому випадку, якщо суд прийде до висновку щодо відсутності правових підстав для припинення зобов`язань за договором іпотеки, оскільки ОСОБА_1 невиконані в повному обсязі зобов`язання перед ТОВ «ФПГ Металпромресурс» за кредитним договором, просив залишити суд рішення суду першої інстанції без змін в частині скасування рішення державного реєстратора.
Вказане клопотання обґрунтовано тим, що іпотечний договір не містив  належним чином оформленого застереження про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя, крім того державний реєстратор повинен був мати в своєму розпорядженні не сам по собі іпотечний договір, а саме іпотечний договір, який  містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.  
Позивачу ніхто не пропонував підписати акт прийому-передачі нерухомого майна, тому його поведінку не можна визнати недобросовісною. Позивач не був згоден з розміром заборгованості, тому чекав рішення суду з цього приводу. Твердження відповідача, що підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки був іпотечний договір є хибним, так як треба було Акт-прийому-передачі. 
Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги наказ МЮУ від 18.03.2020 року та висновок Колегії МЮУ з розгляду скарг стосовно відмови у задоволенні скарги позивача на дії державного реєстратора, оскільки вони не є доказами в розумінні ст.76 ЦПК та при постановленні рішення керувався  позиціями зазначеними в постановах ВС.
Позивач не погоджується з наведеним у рішенні суду, що ним отримано повідомлення відповідача з вимогою про погашення боргу, проте це довести неможливо внаслідок спливу часу зберігання поштових відправлень.
Представник відповідача Ботман О.О. подала заперечення на відзив на апеляційну скаргу  в якому зазначила, що твердження позивача наведені у відзиві є необґрунтованими та незаконними. Державну реєстрацію речового права  на нежитлову будівлю, розташовану  по АДРЕСА_1 було проведено у відповідності до закону. Сума у розмірі 225501,35 доларів США, на яку посилається  позивач у відзиві, яку на підставі постанови Донецького апеляційного суду від 31.03.2021 року вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь відповідача у вигляді процентів за безпідставне користування  кредитом, не перевищує розмір вартості вказаного нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, оскільки його вартість, згідно оцінки складає 7115652,00грн, що станом на  14.04.2021 року складає 253988,92 доларів США.
Згідно заперечень на заперечення на відзив на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , до заперечень на відзив представником відповідача ОСОБА_5 були долучені нові докази, а саме копія звіту про оцінку спірного нерухомого майна від 2019 року, згідно якого його вартість дорівнює сумі 253988,92 доларів США та ствердження, що звернення на предмет іпотеки відбувся в рахунок погашення суми боргу вже стягнутої на підставі постанови Донецького апеляційного суду від 31 березня 2021 року в сумі 225501,35 доларів США. 
Тобто, державна реєстрація про перехід права власності на предмет іпотеки відбулася в рахунок погашення боргу 225501,35 доларів США, крім того має місце судове рішення від 31 березня 2021 року постановлене про стягнення боргу 225501,35 доларів США, вказане,  фактично призводить до подвійної  відповідальності позивача.
Згідно звіту про оцінку спірного нерухомого майна станом на 16.04.2021 року, проведеного за замовленням позивача, вартість вказаного майна дорівнює 13328911грн, що станом на  16.06.2021 року еквівалентно 477738,75доларів США.
Звертає увагу суду, що звіт наданий представником відповідача подано з порушенням ст.367 ЦПК України, доказів  неможливості його подання до суду першої інстанції апелянтом не надано, крім того він є підробленим.
Та обставина, що звіт не виготовлявся  в 2019 році підтверджується  ухвалою Жовтневого районного суду від 27.02.2020 року. 
До заперечень представник позивача долучила копію звіту про оцінку спірного нерухомого майна, зробленого за замовленням  позивача від 16.04.2021 року.
Представник відповідача ОСОБА_5   надала суду  додаткові пояснення, згідно яких, звинувачення про те, що  звіт про оцінку майна від 2019 року підроблений є безпідставними. Вказане звинувачення зроблено з метою паплюження ділової репутації відповідача та відволікання уваги суду від суті спору.
Порядок проведення  державної реєстрації речових прав на нерухоме майно врегульовано ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком  державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим  Постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127, які, на час проведення державної реєстрації, не передбачали надання державному реєстратору звіту про оцінку майна. 
Питання щодо визначення вартості спірного нерухомого майна, з метою відшкодування іпотекодавцю вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог  іпотекодержателя,   виходить за межі позовних вимог, а тому воно не може бути предметом розгляду даної справи.
Несумлінне ставлення позивача до виконання укладеного кредитного та іпотечного договору  підтверджено неодноразовими безуспішними його зверненнями до суду з  оскарженням договорів про відступлення права вимоги.
В рамках виконавчого провадження №532438 на підставі постанови про опис та арешт майна  боржника від 03.04.2017 року спірне нерухоме майно передано відповідальному зберігачу  ОСОБА_6 (директору ТОВ «ФПГ Металпромресурс») і з того часу відповідач зберігає майно та здійснює його утримання, тому повторно Акт про передачу майна відповідачу складати не було потреби.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд  вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.  
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає, обставини судом першої інстанції встановлено не повно, висновки зроблено без  дотримання вимог законів, які регулюють спірні відносини.
Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
Відповідно до умов кредитного договору від 04 серпня 2006 року за № 39, укладеного між Закритим акціонерним товариством «ДОНГОРБАНК», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_1 , банк зобов`язався видати позичальнику кредит у розмірі 1.200.000 доларів США з цільовим використанням кредиту для будівництва торгового комплексу та інші поточні потреби, зі строком повернення кредиту до 30 липня 2021 року, згідно з графіком. 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №39/1 від 04.08.2006 року, між ОСОБА_1 та ЗАТ «ДОНГОРБАНК» було укладено договір іпотеки №39/1 від 04.08.2006 року, за яким в іпотеку банку було передано нежитлове приміщення літ. А-3 загальною площею 909,0 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з п. 3.1.5 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту та сплати відсотків у випадку невиконання позичальником обов`язків, передбачених цим договором. 
ПАТ «ПУМБ», використовуючи своє право, передбачене п. 3.1.5 кредитного договору, направило ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів за користування кредитом у тридцяти денний строк, що підтверджено копією відповідної вимоги.
Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 лютого 2016 року позов ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором від 04 серпня 2006 року № 39 у розмірі 604 839,4 доларів США, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 576 525,06 доларів США та заборгованість за відсотками у розмірі 28 314,29 доларів США. 
Відповідно до договору № 39/2016 від 18 листопада 2016 року ПАТ «ПУМБ» відступило ТОВ «Фінансова компанія «АлькорІнвест» право вимоги за договором іпотеки від 04 серпня 2006 року № 39/1, яке цього ж дня, здійснило відступлення вказаного права ТОВ «ФПГ Металпромресурс», що підтверджено копіями договорів, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В., зареєстрованого в реєстрі № 2184.
Відповідно до пункту 2.2 зазначеного договору, до нового кредитора перейшли всі права первісного кредитора у зобов`язаннях, що виникли із кредитного договору та договору забезпечення в обсязі і на умовах, що існують на момент переходу цих прав.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 10 лютого 2017 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з виконання виконавчих листів у справі №263/10469/15-ц (провадження № 2/263/76/2016), виданих Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області 22 червня 2016 року, у справі за позовом ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з ПАТ «ПУМБ» на правонаступника - ТОВ «ФПГ МЕТАЛПРОМРЕСУРС».
Відповідно постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби у Донецькій області від 10 січня 2020 року виконавче провадження ВП № 53243894 - закінчено, з ОСОБА_1 борг у розмірі 604 839,35 доларів США стягнуто 04 жовтня 2019 року у повному обсязі.(т.1 а.с.21)
Як вбачається, з договору іпотеки від 04 серпня 2006 року нежитлове приміщення, за адресою АДРЕСА_1 , на праві власності належало ОСОБА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 17 квітня 2006 року, зареєстровано в реєстрі прав власності за № 14630138.(т.1 а.с.17-20)
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, від 29 жовтня 2020 року, відносно нерухомого майна літ.А-3 площею 909,0 кв.м., розташованого за адресом: АДРЕСА_1 , наявні відомості:
- про іпотеку № 34707265 від 04.08.2006 року (номер запису в спеціальному розділі про іпотеку № 17505647); 
- запис про обтяження № 34707576 від 04.08.2006 року (номер запису 3558396 від 04.08.2006 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна).
- запис про обтяження №34707414 від 30.10.2019 року, підстава для державної реєстрації: ухвала суду, серія та номер 263/15619/19, виданий 25 жовтня 2019 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя, вид обтяження арешт нерухомого майна, характер обтяження: з метою забезпечення позову про стягнення боргу. 
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 грудня 2019 року щодо вказаного об`єкта, його власником є Товариство з обмеженою відповідальністю «ФПГ МЕТАЛПРОМРЕСУРС», розмір частки: 1/1, номер запису про право власності: 34707076,  дата, час державної реєстрації: 16.12.2019 09:54:17, державний реєстратор: Рогозна Аліна Миколаївна.
Вказаний запис зроблено на підставі рішення про держану реєстрацію прав та їх обтяжень за № 50289085 від 18 грудня 2019 року, держаного реєстратора виконавчого комітету Сартанської селищної ради м.Маріуполь Донецької області Рогозної А.М., прийнятого за наслідками розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 грудня 2019 року директора ТОВ «ФПГ МЕТАЛПРОМРЕСУРС» ОСОБА_6 . 
Рішення прийнято керуючись ст.10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктами 18, 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою КМ України від 25 грудня 2015 року № 1127, на підставі  поданих документів.
В якості необхідних документів, державному реєстратору подано іпотечне повідомлення ТОВ «ФПГ «МЕТАЛПРОМРЕСУРС» від 08.11.2019 року, спрямоване ОСОБА_1 про нарахування станом на 08.11.2019 року заборгованості за процентами в сумі 292 031,08 доларів США за невиконання належним чином умов п.3.1.4, 3.1.5 кредитного договору № 39 від 04 серпня 2006 року; штрафу за порушення п.п.3.4.4 – 3.4.7 у розмірі 1 482 060,00 гривень, пені за прострочення повернення кредиту 10 837 207,31 гривень, з попередженням, що у випадку непогашення вказаних сум в 35 денний строк, будуть здійснені заходи щодо примусового звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно умов іпотечного договору та ст.ст.11,12,33,36,38 ЗУ «Про іпотеку».(т.1 а.с.241) 
Зазначена вимога, відповідно повідомлення про вручення поштового відправлення, вручена ОСОБА_1 15 листопада 2019 року.(т.1 а.с.241б,в)
Наказом Міністерства Юстиції України за № 689/7 від 18 березня 2020 року відмовлено у задоволені скарги ОСОБА_1 про визнання незаконним  рішення державного реєстратора від 14 січня 2020 року, на підставі висновку Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 27 лютого 2020 року.(т.1 а.с.86, 87)
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Звернувшись до суду позивач просив визнати припиненим зобов`язання за іпотечним договором від 04.08.2006 року за №39/1, мотивуючи вимогу тим, що він виконав зобов`язання по погашенню боргу за кредитним договором, а оскільки  договір іпотеки є забезпечувальним, тобто похідним від основного зобов`язання, він повинен бути припиненим.  Вказану вимогу обґрунтував позицією п.61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі  №522/407/15-ц.
З матеріалів справи вбачається, що позивач дійсно 04 жовтня 2019 року погасив заборгованість,  визначену рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 лютого 2016 року, яким частково задоволено позов ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04 серпня 2006 року № 39 у розмірі 604.839,4 доларів США, підтвердженням вказаного є постанова головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби у Донецькій області від 10 січня 2020 року, якою виконавче провадження ВП № 53243894 – закінчено внаслідок  погашення боргу у повному обсязі.(т.1 а.с.21)
З вказаним висновком не погодився відповідач, мотивуючи незгоду тим, що позивач безоплатно майже чотири роки користувався кредитними коштами, тому його твердження про  повний розрахунок є помилковим. Свою позицію обґрунтував постановою ВС/КЦС у справі №539/3306/17 від 06.05.2020 року.  
Проаналізувавши позиції сторін, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновків, що позовні вимоги в частині  визнання припиненим зобов`язання за іпотечним договором не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку про припинення іпотеки, оскільки основне зобов`язання, передбачене кредитним договором виконано.
Однак такі висновки зроблено передчасно та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.
Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону України «Про іпотеку».
Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 548/981/15-ц (провадження № 14-182цс18) зазначила, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті).
Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факт укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Порука та застава (іпотека) не припиняються за обов`язками позичальника щодо заборгованості за кредитом, процентів і неустойки, які існували на момент розірвання кредитного договору. Тобто, розірвання кредитного договору не є підставою для припинення поруки та застави (іпотеки), які можуть забезпечувати виконання зобов`язання, що виникло до моменту такого розірвання.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).
У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо.
За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
         З матеріалів справи вбачається та не заперечується позивачем, що виконання рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26.02.2016 року по справі  №263/10469/15-ц за позовом відповідача про дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів він виконав  лише 04.10.2019 року.
З наведеного вбачається, що безпідставне користування позиченими грошовими коштами, розмір яких визначено на час  постановлення рішення судом першої інстанції тривало майже чотири роки.
Вище вказані висновки зроблені у відповідності до позиції колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначеній в постанові від 06 травня 2020 року у справа № 539/3306/17.
Посилання представника позивача на позицію викладену в п.61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі  №522/407/15-ц), що за змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку" право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою,  колегія суддів апеляційної інстанції не може прийняти до уваги, оскільки вказаних висновків Верховний Суд дійшов з урахуванням інших обставин. 
Позовні вимоги в частині застосування наслідків припинення іпотечного договору  та зобов`язання державного реєстратора  зняти заборону відчуження спірного нерухомого майна шляхом виключення Державного реєстру речових прав  на нерухоме майно запис про іпотеку №34707265 від 04.08.2006 року та запис про обтяження №34707576 від 04.08.2006 року в Єдиному  реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна  до 2013 року також не підлягають задоволенню, з вище викладених причин, оскільки є похідними або опосередкованими до вимог про припинення іпотеки.
Вище вказані обставини є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у вказаній частині.
Позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності індексний номер  50289085 від 18.12.2019 року, прийняте державним реєстратором виконавчого комітету Сартанської селищної ради м.Маріуполя - Рогозною А.М., та визнання права власності  на об`єкт нерухомого майна – нежитлове приміщення площею 909,0кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 - не підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 05.06.2003 зі змінами, які мали місце на момент виникнення спірних правовідносин (далі за текстом Закон № 898-IV) іпотека визначається як вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно зі ст. 12 Закону № 898-IV  у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
У частині 4 статті 33 Закону № 898-IV законодавець визначив наступні способи звернення стягнення предмету іпотеки: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
За змістом положень в ч. 1-2 ст. 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).
В даному випадку, сторони в укладеному іпотечному договорі від 04.08.2006 року,  в п.4.1 передбачили, що у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання Іпотекодержатель вправі  задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».
З матеріалів справи вбачається, що відповідач 08.11.2019 року на адресу позивача спрямував іпотечне повідомлення, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 за користування кредитними коштами в період з 10.08.2015 року по 10.10.2019 року заборгував відсотки в розмірі  292.031,08 доларів США, крім того  штраф та пеню. Вказану заборгованість запропоновано погасити протягом 35 днів у відповідності до положень п.3.1 укладеного договору іпотеки. У випадку непогашення вказаних сум боргу в 35-ти денний строк будуть розпочаті заходи щодо примусового звернення стягнення на предмет іпотеки.(т.1 а.с.241)
Наявність заборгованості позивача перед відповідачем в сумі 225.501,35 доларів США підтверджена постановою Донецького апеляційного суду від 31.03.2021 року(т.2 а.с.68 -77)
Іпотечне повідомлення було отримано позивачем 15.11.2019 року, що підтверджено  рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.(т.1 а.с.241, 242) 
Внаслідок не виконання позивачем вказаної вимоги, зазначеної в іпотечному повідомленні, відповідач звернувся до державного реєстратора Рогозної А.М., надав необхідні документи, що стало підставою для прийняття рішення від 18.12.2019 року за №50289085 про проведення державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ  «ФПГ Металпромресурс». (т.1 а.с.221)
Необхідні документи, передбачені п.61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.20154 року за №1127, в редакції чинній на час прийняття рішення,  це: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.
Враховуючи наведене державний реєстратор мала в своєму розпорядженні необхідні документи, а тому свої обов`язки виконала у відповідності до нормативних актів, якими врегульована діяльність посадової особи.
Вказана обставина підтверджена  висновком колегії  Міністерства Юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора,  суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів міністерства юстиції від 27.02.2020 року за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 (т.1 а.с.49-51)
Посилання позивача  на порушення державним реєстратором ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка не перевірила  наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації – недоречне, оскільки факт невиконання зобов`язання було підтверджено не тільки іпотечним повідомленням, а й відсутністю дій позивача спрямованих на його виконання або спростування.  
Позиція позивача, що наявність зареєстрованого обтяження речових прав на нерухоме майно є самостійною підставою для відмови  у здійсненні  державної реєстрації відповідно до п.6 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у даному випадку є помилковою.
Помилковість полягає в тому, що п.7 ч.4 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі: державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України "Про іпотеку". Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.
Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.
Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.
При цьому іпотекодержатель не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього. Вказаний висновок  колегією суддів апеляційної інстанції зроблено у відповідності до позиції Великої Палати Верховного Суду України, яка знайшла своє відображення в постанові  від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.
Посилання представника позивача ОСОБА_2 у своїх запереченнях на заперечення на відзив на апеляційну скаргу, що державна реєстрація про перехід права власності на предмет іпотеки відбулася в рахунок погашення боргу 225501,35 доларів США, крім того має місце судове рішення від 31 березня 2021 року про стягнення боргу 225501,35 доларів США, що свідчить про подвійну  відповідальності позивача - непереконливі.
Верховний Суд у постанові від 14.01.2020 р. у справі №908/1506/17 зробив висновок, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення ч. 4 ст. 36 Закону «Про іпотеку», не взявши до уваги положення ст. 509, 526, 599 ЦК України. Адже інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання зобов`язань, взятих на себе боржником, а тому за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не буде вважатися подвійним стягненням задоволення вимог кредитора про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням у непогашеній частині.
Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо того, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, адже саме кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості (постанова Верховного Суду від 28.08.2019 р. у справі №759/4036/18, постанова Верховного Суду від 22.05.2019 р. у справі №640/18356/17, постанова Верховного Суду від 05.12.2018 р. у справі №761/31346/13 ц, постанова Верховного Суду від 31.10.2018 р. у справі №2 1513/10).
    В цих правовідносинах визначальною є постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 р. у справі №921/107/15, яка містить кілька основоположних принципів:
- якщо внаслідок судового стягнення у кредитора залишилася непогашена заборгованість за основним зобов`язанням, то основне зобов`язання не припиняється відповідно до положень ст. 599 ЦК України;
- за рахунок предмета іпотеки кредитор має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі;
- застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не вважається подвійним стягненням.
Верховний Суд у своїх рішеннях дотримується позиції щодо неможливості здійснення фактичного подвійного стягнення у разі звернення стягнення як за основним, так і за забезпечувальним зобов`язанням, адже боржник (у разі фактичного погашення заборгованості за основним зобов`язанням) має право визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до положень частини 7 статті 431 Цивільного  процесуального кодексу України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, якщо обов`язок боржника відсутній у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Отже у разі, якщо обов`язок боржника буде відсутній у зв`язку з його добровільним виконанням, суд за зверненням боржника може визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню і у такому випадку виключаються підстави для подвійного стягнення відповідних сум заборгованості.
Посилання позивача, що йому ніхто не пропонував підписати акт прийому-передачі, нерухомого майна, що є обов`язковою умовою  для переходу права власності, передбаченою умовами договору іпотеки – непереконливі. 
Позивач, отримавши іпотечне повідомлення не був позбавлений можливості запобігти настанню несприятливих для нього наслідків, шляхом погашення боргу, розмір якого, на його думку він завинив за час користування грошовими коштами визначеними рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 лютого 2016 року до 03.01.2020 року обрахованого на підставі положень ст.625 ЦК України, або іншим шляхом з урахуванням позиції відповідача. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Під час розгляду справи до суду апеляційної інстанції, через канцелярію, представники сторін надали копію постанови Донецького апеляційного суду від 31.03.2021 року, ухваленої за наслідками перегляду рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 29.12.2020 року, враховуючи неможливість надання вказаного доказу суду першої інстанції, з причин, що об`єктивно від них не залежали, колегія  суддів вказаний доказ врахувала при постановленні рішення.

Інші докази такі, як: 
- надана представником відповідача копія витягу Звіту з незалежної оцінки нежитлової будівлі магазину, площею АДРЕСА_2 ;
- оригінал Звіту з незалежної оцінки нежитлової будівлі магазину, площею АДРЕСА_3 ТОВ «ЦЕБ» Капітал-Інвест», 2019 року;
- надана представником позивача копія Звіту про оцінку майна нежитлової будівлі магазину, площею 909,0кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , виготовленого на замовлення позивача, 2021 року;
- копія постанови державного виконавця про опис та арешт майна боржника від 03.04.2017 року;
- копія постанови про зняття арешту з майна від 16.10.2019 року;
- копія звіту про оцінку майна будівлі магазину, площею 909,кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , 2021 року, виготовленого на замовлення відповідача, 
з причин порушення ст.ст.83, 367 ЦПК України, до уваги судом не приймались  оскільки вони не були подані до суду першої інстанції у встановлений законом або судом строк, крім того сторони на них не посилались ні в позові ні в апеляційній скарзі ні у відзиві на неї.
Саме з вказаних причин залишилося без задоволення клопотання представника позивача про постановлення окремої ухвали та направлення її прокурору або органу досудового розслідування з приводу Звіту з незалежної оцінки нежитлової будівлі магазину, площею АДРЕСА_3 ТОВ «ЦЕБ» Капітал-Інвест», 2019 року.
Окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для постановлення окремої ухвали немає.
Оскільки Звіт з незалежної оцінки нежитлової будівлі магазину, площею 909,кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ТОВ «ЦЕБ» Капітал-Інвест», 2019 року не був предметом дослідження під час розгляду справи в суді першої інстанції, а учасник справи не надав доказів неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від нього не залежали, як наслідок, суд апеляційної інстанції його оглянув, але не досліджував, тому не прийняв до уваги під час постановлення рішення.
З аналізу обставин, викладених в мотивувальній частині постанови, колегія суддів дійшла висновків, що суд першої інстанції не правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не повно та не всебічно дослідив наявні у справі докази і не дав їм належну оцінку, не правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив не законне й необґрунтоване рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням  вимог чинного законодавства та повинно бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Повний текст постанови виготовлено 30 квітня 2021 року.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФПГ Металпромресурс», яка підписана представником Ботман Ольгою Олександрівною задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2021 року – скасувати.
В задоволенні позивних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФПГ Металпромресурс», державного реєстратора Виконавчого комітету Сартанської селищної ради м. Маріуполь Рогозної Аліни Миколаївни про припинення іпотеки та скасування рішення про державну реєстрацію прав відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий:        Т.І. Биліна

Судді:         Є.Є. Мальцева

                                                                                                               О.М. Пономарьова