ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" травня 2021 р.           Справа№ 910/20958/17
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Михальської Ю.Б.
суддів:            Скрипки  І.М. 
          Тищенко А.І. 

секретар судового засідання: Білоус О.О.
за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 18.05.2021,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс»
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 (повний текст складено 30.11.2020) 
у справі №910/20958/17 (суддя Борисенко І.І.)
за позовом      Державної інноваційної фінансово - кредитної установи
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтеравто»
про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог
Державна інноваційна фінансово-кредитна установа (далі, позивач або Установа)  звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» (далі, відповідач або ТОВ «ФК «Фактор Плюс», Компанія) про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги від 15.05.2015 №15/05/15, а також про застосування наслідків недійсності правочину шляхом  визнання за позивачем права кредитора за інноваційним договором від 05.10.1998 №07/98, укладеним Київським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є позивач, та Державним підприємством «Антонов».
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2018 залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтеравто» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (далі, третя особа).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що положення Договору про відступлення права вимоги від 15.05.2015 №15/05/15 не відповідають вимогам   статті 203 Цивільного кодексу України, позивач уклав Договір внаслідок помилки (стаття 229 Цивільного кодексу України). Також як на підставу для визнання спірного договору недійсним позивач послався на приписи частини 1   статті 207 Господарського кодексу України.

Історія справи, короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 у позові було відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем того, що Договір укладено під впливом помилки, а так само невідповідності Договору інтересам держави і суспільства та умислу будь-якої із сторін і того, що Договір укладався з метою      порушення таких інтересів.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2018 у справі №910/20958/17 рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено, визнано недійсним Договір, укладений між Державною інноваційною фінансово-кредитною установою (01054, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 65-Б, ідентифікаційний код 00041467) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» (01133, м. Київ, вул. Щорса, 31, ідентифікаційний код 37881514). Визнано за Державною інноваційною фінансово-кредитною установою права кредитора за інноваційним договором №07/98 від 05.10.1998, укладеним Київським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є Державна інноваційна фінансово-кредитна установа, та Державним підприємством «Антонов».
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» (01133, м. Київ, вул. Щорса, 31, ідентифікаційний код 37881514) на користь Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (01054, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 65-Б, ідентифікаційний код 00041467) витрати по сплаті судового збору за подачу позову в сумі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн та витрати за подачу апеляційної скарги в сумі 2 400 (дві тисячі чотириста) грн.
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» в дохід Державного бюджету України судовий збір в сумі 4 000 (чотири тисячі) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що Договір укладено внаслідок помилки, і це є підставою для визнання його недійсним відповідно до   статті 229 Цивільного кодексу України; Договір, будучи недійсним, не створював юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а тому сам лише факт визнання Договору недійсним свідчить про те, що право кредитора за Інноваційним договором до відповідача не переходило, тобто позивач і є кредитором за Інноваційним договором.
Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.08.2018 у справі №910/20958/17 рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду   від 15.05.2018 у справі №910/20958/17 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Скасовуючи вищезазначені судові рішення, касаційний господарський суд зазначив, що судами попередніх інстанцій належним чином не було встановлено обставин справи щодо можливого вчинення підпису у звіті про оцінку майна у графі «Оцінювач» замість ОСОБА_1 іншою особою та не здійснено оцінки пов`язаних з цим доказів, тобто власне самого звіту, та не з`ясовано, чи підтверджуються відповідні обставини належним чином, тобто вироком суду.      
За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/20958/17 позовні вимоги Державної інноваційної фінансово - кредитної установи задоволено повністю. 
Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги №15/0/15 від 15.05.2015, укладений між Державною інноваційною фінансово-кредитною установою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс». 
Визнано за Державною інноваційною фінансово-кредитною установою права кредитора за Інноваційним договором №07/98 від 05.10.1998, укладеним Київським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є Державна інноваційна фінансово-кредитна установа, та Державним підприємством «Антонов». 
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» на користь Державної інноваційної фінансово-кредитної установи 1   600,00 грн судового збору.
Рішення суду мотивоване тим, що оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 Цивільного кодексу України як такий, що був укладений внаслідок помилки. Водночас, оскільки чинне цивільне законодавство встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, сам лише факт визнання Договору про відступлення права вимоги недійсним свідчить про те, що такий договір не створював юридичних наслідків, тобто право кредитора за Інноваційним договором №07/98 від 05.10.1998 до відповідача не переходило та, відповідно, позивач і є кредитором за вказаним договором.
Приймаючи вказане рішення, місцевий господарський суд встановив, що ринкова вартість права вимоги, відчуженого за спірним Договором відповідачу, була визначена згідно Звіту про оцінку майна, виконаного Приватним підприємством «Консалтингова група «Агро-експерт» станом на 30.04.2015, підписаного оцінювачем ОСОБА_1 Однак, згідно висновку експерта за результатами проведення у справі Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України на виконання ухвали суду від 18.12.2018 судової почеркознавчої експертизи №29512/29513/19-32 від 05.12.2019, підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Оцінювач» на третьому аркуші звіту від 30.04.2015 про оцінку майна, об`єктом якого є майнові права, а саме право грошової вимоги Державної інноваційної фінансово-кредитної установи до Державного підприємства «АНТК ім. О.К. Антонова», що виникло на підставі інноваційного договору №07/98 від 05.10.1998, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Відтак, враховуючи, що приписами чинного законодавства встановлено обов`язковість проведення оцінки майнових прав саме суб`єктами оціночної діяльності (тобто належним доказом на підтвердження ринкової вартості права вимоги за Інноваційним договором має бути звіт, який складено уповноваженим суб`єктом оціночної діяльності), з огляду на відсутність відомостей про особу, яка склала Звіт про оцінку майна, та, відповідно, неможливість встановити наявність у вказаної особи права на проведення оцінки майнових прав, Звіт про оцінку майна не може бути належним доказом встановлення ринкової вартості спірного права вимоги.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/20958/17 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до наступного:
- суд першої інстанції в порушення приписів частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України неправильно застосував положення законодавства щодо наслідків недійсності правочину, зазначивши про такі наслідки лише для позивача, що порушує права та інтереси іншої сторони договору - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс», яке виконало свої зобов`язання за оспорюваним Договором і перерахувало позивачу 1   544   664,54 грн (ціна договору);
- рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, оскільки помилка при укладенні оспорюваного договору, про яку зазначає позивач у позовній заяві, виникла внаслідок власного недбальства Установи, яка не дотрималася принципу «належного урядування» та прийняла звіт про оцінку і рецензію без жодних зауважень. ТОВ «ФК «Фактор Плюс» покладалося на легітимність дій Установи, яка не повинна мати можливості виправляти помилку через власне недбальство за рахунок інших осіб;
- суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення, зважаючи на висновок судової почеркознавчої експертизи №29512/29513/19-32 від 05.12.2019, який не має заздалегідь встановленої сили, не оцінивши його в сукупності з іншими доказами, усіма обставинами справи та доводами сторін;
- позивачем неправильно обрано спосіб захисту, оскільки його право підлягає захисту шляхом задоволення позову до ТОВ «Інтеравто» як до добросовісного набувача із застосуванням механізму, встановленого статтею 388 Цивільного кодексу України.
В апеляційній скарзі заявлено також клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/20958/17.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи
19.02.2021 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити оскаржене рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач наголосив на наступному:
- замовлення оцінки було здійснено саме відповідачем та свідчить про порушення вимог статей 10, 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», пункту 51 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою КМУ від 10.09.2003 №1440.
- направляючи справу №910/20958/17 на новий розгляд, суд касаційної інстанції наголосив саме на необхідності встановлення на підставі належних та допустимих доказів обставин щодо можливого вчинення підпису у звіті у графі «Оцінювач» замість Стеценка В.А. іншою особою;
- встановлення факту підробки підпису Стеценка В.А. у звіті про оцінку засвідчує факт того, що Установа, укладаючи спірний Договір з відповідачем, не володіла достатньою інформацією щодо належної вартості майнових прав, а також про те, що оцінка була здійснена з порушенням вимог законодавства, а крім того підписана неуповноваженою особою;
- оскільки позовна вимога Установи щодо визнання прав кредитора за Інноваційним договором не має речово-правового характеру, то позивачем вірно обрано спосіб захисту порушеного права шляхом визнання недійсним договору, а не витребування майна шляхом віндикації.
Представник третьої особи письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги 

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 задоволено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду м. Києва від 13.10.2020 у справі №910/20958/17 та поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» зазначений строк, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/20958/17, справу №910/20958/17 призначено до розгляду на 02.03.2021, встановлено учасникам справи строк на подання відзивів, заяв, клопотань, пояснень.
У судове засідання 02.03.2021 з`явився представник позивача. Представники відповідача та третьої особи  не з`явились.
02.03.2021 на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» адвоката Литвинової Г.В. про відкладення розгляду справи, яке обґрунтоване неможливістю прибути в судове засідання через стан здоров`я дитини та проханням відкласти розгляд справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2021 розгляд апеляційної скарги у справі №910/20958/17 відкладено на 30.03.2021. 
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 09.1-07/237/21 від 14.04.2021 у зв`язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Владимиренко С.В. на лікарняному більше 14-ти днів призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/20958/17.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу від 14.04.2021 справу №910/20958/17 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді:             Тищенко А.І., Скрипка І.М.
Враховуючи вищевикладене, з метою здійснення подальшого розгляду апеляційної скарги визначеним складом суду, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/20958/17 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І.,  Скрипка І.М., розгляд справи №910/20958/17 призначено на 18.05.2021.
26.04.2021 електронною поштою до Північного апеляційного господарського суду від представника Державної інноваційної фінансово-кредитної установи надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2021 клопотання представника Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено, визначено, що судове засідання у справі №910/20958/17 відбудеться в режимі відеоконференції 18.05.2021 о 14 год 40 хв.
У судовому засіданні 18.05.2021 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.
Явка представників сторін
У судове засідання, призначене в режимі відеоконференції на 18.05.2021, з`явився представник позивача.
Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з`явилися.
Представник третьої особи про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у відповідності до статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу суду із відміткою «за даною адресою такої організації немає».
18.05.2021 на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання від представника відповідача адвоката Литвинової Г.В. про відкладення розгляду справи, яке мотивоване неможливістю прибути в судове засідання у зв`язку із перебуванням з 17.05.2021 на самоізоляції з причин контактування із особою з підтвердженим випадком захворювання на COVID-19.
Суд, розглянувши заявлене представником відповідача клопотання про відкладення розгляду справи, ухвалив відмовити у його задоволенні з огляду на наступне.
Згідно частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.
Згідно частини 2 статті 202 Цивільного кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:
1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;
2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;
3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;
4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
За змістом пункту 1 частини 3 статті 202 Цивільного кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Отже, враховуючи зміст наведених правових норм, суд, розглядаючи клопотання учасника справи про відкладення розгляду апеляційної скарги, повинен оцінити обставини, на які останній посилається у ньому як на підставу для відкладення з точки зору їх поважності та за результатами такої оцінки або визнати такі причини неявки поважними і, як наслідок, відкласти розгляд справи, або відмовити у задоволенні такого клопотання у разі визнання причин неявки представника учасника справи неповажними. 
Суд зазначає, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю його представника (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами 1, 3 статті 56 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до положень частини 1 статті 56 Господарського процесуального кодексу України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Частиною 3   статті 56 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
Отже, відповідач на переконання суду не був позбавлений права і можливості забезпечити, за необхідності, участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частиною 3 статті 56 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, директора підприємства.
Водночас, неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах у відповідності до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України. Однак, до клопотання про відкладення розгляду справи не додано жодних доказів на підтвердження таких обставин.
При цьому, явка представника відповідача у судове засідання, призначене на 18.05.2021, обов`язковою не визнавалась, а в ухвалі Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 судом було доведено до відома учасників судового процесу, що нез`явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги. Позивач у своєму клопотанні про відкладення розгляду справи не наголошує на обставинах, які, з огляду на доказове наповнення матеріалів справи, та викладення відповідачем своєї правової позиції в апеляційній скарзі, перешкоджали б суду здійснити її розгляд у відсутності представника скаржника.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що учасник справи, який в силу норм статті 42 Господарського процесуального кодексу України зобов`язаний сприяти суду в своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, не був позбавлений права, у зв`язку з перебуванням на самоізоляції, заявити у відповідності до статті 197 Господарського процесуального кодексу України клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.   
За вищенаведених обставин справи в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. 
Судом, при цьому, застосовано згідно з частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989). Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

05.10.1998 Київське міське відділення Державного інноваційного фонду України, правонаступником якого є позивач, як інвестор, та Державне підприємство «Авіаційний Науково-Технічний Комплекс ім. О.К. Антонова», правонаступником якого є Державне підприємство «Антонов», як підприємство, уклали Інноваційний договір №07/98 (том 1, а.с. 18-31) (далі, Інноваційний договір), предметом якого є реалізація інноваційного проекту №30-0019/98 «Реалізація програми побудови дослідної партії пасажирських літаків АН-140 і проведення сертифікаційних випробувань» (далі, Проект) по впровадженню нових технологій та створення виробництва конкурентоспроможної продукції, в результаті чого підприємством створюється прибуток і досягається соціальний ефект.
За умовами частини 2 розділу 1 Інноваційного договору для здійснення Проекту сторони домовляються докласти максимум зусиль, а саме: інвестор зобов`язується внести для здійснення Проекту цільовий внесок у вигляді інноваційної позики у строки і розмірах, що визначені у календарному плані робіт, а підприємство - виконати всі роботи з реалізації і повернути інвестору його вклад у строки і розмірах, вказаних у плані повернення платежів.
Відповідно до пункту 2.2. Інноваційного договору загальна вартість Проекту становить 20 000   000,00 грн. Строки виконання Проекту: початок - 05.10.1998, закінчення - 05.10.2001.
Згідно з пунктами 3.1., 3.2. Інноваційного договору інвестор зобов`язується внести у реалізацію Проекту цільовий внесок у сумі 20 000   000,00 грн та перераховувати внески підприємству в розмірах і строки, вказані у календарному плані робіт (Додаток №2 до Договору).
При цьому пунктами 4.1., 4.2., 4.9. Інноваційного договору      визначено, що підприємство зобов`язується: реалізувати Проект згідно з календарним планом робіт і досягти інноваційного результату, що міститься в описі та характеристиках інноваційної продукції (або в техніко-економічних умовах) до Проекту; використовувати внесок інвестора (кошти, майно, об`єкти інтелектуальної або промислової власності) виключно на виконання Проекту відповідно до його календарного плану робіт та кошторису витрат; повернути інвестору його внесок у строки і розмірах, вказані у плані повернення платежів. Кінцевий строк перерахування всіх платежів інвестору - 05.10.2001.
У пункті 7.1. Інноваційного договору сторони погодили, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.1998 №1575 («Про фінансування інноваційного проекту виготовлення дослідної партії літаків типу Ан-140» - примітка суду) повернення інвестору його вкладу забезпечується Міністерством промислової політики України у формі договору поруки від 08.10.1998 №1625-19/07 (том 1, а.с. 32-34).
Із матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що на виконання умов Інноваційного договору інвестор перерахував підприємству 16 165   194,00 грн.
Вказане, зокрема, встановлено судовими рішеннями у справі №14/40-30/415-6/388-38/258 за позовом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи до Державного підприємства «Антонов» та Міністерства промислової політики України про стягнення 24 706 601,55 грн.
Інноваційний договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками інвестора та підприємства за умови забезпечення Міністерством промислової політики України гарантії повернення коштів та прийняття її інвестором. Дія Договору закінчується після виконання сторонами всіх своїх зобов`язань, що виникли з Договору та у зв`язку з ним (пункт 12.1.).
15.05.2015 позивач як первісний кредитор та відповідач як      новий кредитор уклали Договір про відступлення права вимоги №15/05/15 (далі, Договір про відступлення права вимоги) (том 1, а.с. 13-16), в пункті 1.1. якого погодили, що позивач відступає та передає у власність відповідачу належне йому право грошової вимоги до Державного підприємства «Антонов» (боржник), а саме право вимагати повернення боржником отриманої від Київського регіонального відділення Державного інноваційного фонду, правонаступником якого позивач, суми (цільового вкладу) за Інноваційним договором (основний договір), укладеним між позивачем та боржником, у розмірі 16 165   094,00 грн, а також сум всіх можливих та дійсних штрафних санкцій (в т.ч. штрафів, пені, неустойки), втрат від інфляції та будь-яких інших платежів, який боржник має сплатити згідно з Інноваційним договором (разом - право вимоги).
Відповідач набуває право вимоги за Інноваційним договором за умови та в момент зарахування на поточний рахунок позивача грошових коштів від відповідача у терміни та розмірі, встановлені пунктом 2.2. Договору про відступлення права вимоги (пункт 1.2.).
У пункті 2.1. Договору про відступлення права вимоги сторонами погоджено, що за відступлення права вимоги, вказаного в пункті 1.1 вказаного договору, відповідач сплачує на користь позивача грошові кошти у розмірі ринкової вартості права вимоги відповідно до пункту 17 Статуту позивача. Ринкова вартість вимоги визначена згідно зі Звітом про оцінку майна      суб`єктом оціночної діяльності Приватним підприємством «Консалтингова група «Арго-експерт» станом на 30.04.2015, рецензія від 14.05.2015 на який надана рецензентом-оцінювачем, головою Громадської організації «Всеукраїнська асоціація фахівців оцінки» Максимовичем С.Й. Розмір ринкової вартості складає 1 544 664,54 грн без урахування ПДВ.
За цим Договором відповідач сплачує позивачу грошові кошти в сумі 1 544 664,54 грн, без урахування ПДВ, шляхом безготівкового перерахування в національній валюті Україна за банківськими реквізитами: п/р НОМЕР_1 в АБ «Укргазбанк», МФО 320478, в термін до 29.05.2015 (пункт 2.2.).
Із наявної в матеріалах справи копії платіжного доручення №1001221086 від 18.05.2015 (том 1, а.с. 17) слідує, що відповідачем позивачу перераховано 1 544 664,54 грн із посиланням на Договір про відступлення права вимоги.
Отже, за Договором про відступлення права вимоги позивач за 1 544 664,54 грн відступив відповідачу право вимагати з Державного підприємства «Антонов» 16 165   094,00 грн.
Звертаючись до суду із позовом у даній справі, позивач посилався на те, що Договір      про відступлення права вимоги укладений під впливом помилки, оскільки позивач при укладенні спірного договору не володів достатньою інформацією щодо належної вартості майнових прав, що згідно зі статтями 203, 229 Цивільного кодексу України   є підставами для визнання його недійсним.
Також позивач зазначав, що на момент укладення Договору про відступлення права вимоги у нього було відсутнє право вимоги до ДП «Антонов», передача якого відповідачу є його предметом, що встановлено в постанові Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2010 у справі № 14/40-30/415-6/388-38/258, де вказано, що право вимагати повернення інноваційного внеску за Інноваційним договором виникне у позивача після перерахування в повному обсязі усієї суми внеску за вказаним договором (20 000   000,00 грн), в той час, як позивачем було перераховано 16 165   094,00 грн, а відтак на дату укладання спірного договору передана грошова вимога, в порушення статей 21, 514 Цивільного кодексу України, не була дійсною.
За вказаних обставин як на підставу для визнання спірного договору недійсним позивач додатково посилався на приписи частини 1   статті 207 Господарського кодексу України, яка встановлює, що господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до частини 1 статті 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, враховуючи вказівки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 14.08.2018 у даній справі, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.
Пунктом 1 частини 2   статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.
Як унормовано частиною 1   статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1   статті 627 Цивільного кодексу України   визначено, що відповідно до   статті 6 цього Кодексу   сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього   Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до   статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За своєю правою природою укладений сторонами спору Договір є договором відступлення.
За змістом статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Положення частини 2   статті 16 Цивільного кодексу України та   статті 20 Господарського кодексу України   передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
У частині 3   статті 5 Господарського кодексу України   врегульовано, що суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.
За приписом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є  недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст  правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно - правовими актами щодо окремих видів договорів (частина 7 статті 179 Цивільного кодексу України).
Із урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.
Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. 
У відповідності до частини 3 статті 229 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач в обґрунтування підстав заявленого позову, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.
Колегія суддів зазначає, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно частини 1 статті 207 Господарського кодексу України у редакції, чинній станом на дату укладення спірного Договору та на дату звернення позивача до суду із позовом у даній справі, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. 
За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, зокрема, у даному випадку, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення, і має істотне значення, подальше виконання такого договору, тривалість такого виконання та наслідки.
Згідно статей 73, 76, 77, 78, 79    Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Судом встановлено, що відповідно до абзацу першого пункту 17 Статуту Державної інноваційної фінансово - кредитної установи в редакції, яка діяла станом на дату укладення спірного Договору (том 1, а.с. 40), позивач може залучати третю сторону для повернення боргів та уступати право вимоги до боржника відповідно до їх ринкової вартості.
Із матеріалів справи слідує, що при укладенні Договору про відступлення права вимоги сторони визначили, що ціною договору, тобто ціною відступлення права вимоги, є ринкова вартість такої вимоги, яка визначена виходячи з даних, встановлених у Звіті про оцінку майна, виконаного суб`єктом оціночної діяльності Приватним підприємством «Консалтингова група «Арго-експерт» станом на 30.04.2015 (далі, Звіт; том 1, а.с. 42-90).
Як вірно наголосив суд першої інстанції, вказаний принцип визначення ціни відступлення права вимоги (на підставі звіту про оцінку) відповідає вимогам Статуту позивача.
На аркушах 2-3 Звіту про оцінку майна міститься «Висновок про вартість фінансового активу», складений за результатами дослідження, підписаний оцінювачем ОСОБА_1 та директором СОД ПП «Консалтингова група «Арго-експерт» Ковтюх С.П.
Підписів будь-яких інших оцінювачів, окрім Стеценка В.А., Звіт про оцінку майна не містить.
Вказано, що незалежну оцінку вартості фінансового активу проведено у відповідності із положеннями Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», вимогами Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна та майнових прав», що затверджений постановою КМУ №1440 від 10.09.2003 та «Методикою оцінки майна», затвердженою постановою КМУ №1891 від 10.12.2003 та Національного стандарту №2 «Оцінка нерухомого майна», що затверджений постановою КМУ №1442 від 28.10.2004, наказу ФДМУ від 30.09.2011 №1426 «Про затвердження Методичних рекомендацій до оцінки права вимоги зобов`язання, що виникає внаслідок здійснення банком кредитних операцій». 
14.05.2015 головою Громадської організації «Всеукраїнська асоціація фахівців оцінки» Максимовим С.Й. надано рецензію на вищевказаний звіт (том 1, а.с. 91-94), згідно з якою звіт в цілому відповідає вимогами нормативно-правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки.
На виконання звернення Національного антикорупційного бюро України від 23.12.2015 №02-201/330, постанови Національного антикорупційного бюро України від 22.12.2015 про призначення позапланової виїзної ревізії, згідно ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 22.10.2015 у справі №760/21808/15-к (провадження №1-кс/760/8056/15) та на підставі направлення від 28.12.2015 №1857, виданого Першим заступником Голови Держфінінспекції України, заступником начальника відділу державного фінансового аудиту бюджетних програм та суб`єктів господарювання Любачем І.А. було проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Державної інноваційної фінансово-кредитної установи за період з 01.01.2013 по 17.12.2015.
У ході вказаної ревізії Національним антикорупційним бюро України надано лист від 04.01.2016 №042-072/12, до якого долучено Рецензію ФДМУ від 23.12.2015 на копію Звіту про оцінку майнових прав, а саме права грошової вимоги Державної інноваційної фінансово-кредитної установи до ДП «Антонов» за Інноваційним договором.
У відповідності до рецензії ФДМУ від 23.12.2015 (том 1, а.с. 152-155) Звіт класифікується за ознакою п`ятою пункту 67 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна та майнових прав», затвердженого постановою КМУ №1440 від 10.09.2003, як такий, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та непрофесійним і не може бути використаний.
Звертаючись до суду із позовом у даній справі, позивач зазначав, зокрема, що оцінка майна, виконана суб`єктом оціночної діяльності Приватним підприємством «Консалтингова група «Арго-експерт», за результатами якої складено Звіт, здійснена з порушенням вимог законодавства, підписана неуповноваженою особою, а отже станом на дату укладення спірного Договору Установа не володіла достатньою інформацією щодо належної вартості майнових прав, які є предметом договору і відповідний договір вчинено під впливом помилки.
На підтвердження зазначеного позивач у позові посилався на те, що на його адресу Національне антикорупційне бюро України листом від 15.03.2015 №042-201/6530 надіслало висновок експерта Київського обласного Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 19.01.2016 за №4-05/20, згідно якого підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Оцінювач» на третьому аркуші Звіту від 30.04.2015 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.08.2018, якою справа №910/20958/17 відправлена на новий розгляд, зазначено, що судами попередніх інстанцій належним чином не було встановлено обставин справи щодо можливого вчинення підпису у звіті про оцінку майна графі «Оцінювач» замість ОСОБА_1 , іншою особою та не здійснено оцінки пов`язаних з цим доказів, тобто власне самого звіту, та не з`ясовано, чи підтверджуються відповідні обставини належним чином, тобто вироком суду.
Під час нового розгляду справи ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2018 за клопотанням позивача було витребувано від першого відділу детективів Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України оригінал Звіту про оцінку майна (права грошової вимоги до ДП «Антонов») від 30.04.2015 у кримінальному провадженні №52016000000000069, оригінал висновку експерта Київського обласного Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 19.01.2016 №4-05/20 з усіма матеріалами експертного дослідження  у кримінальному провадженні №52016000000000069.
17.12.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва на виконання ухвали від 22.11.2018 у справі №910/20958/17 від Національного антикорупційного бюро України надійшли запитувані матеріали кримінального провадження №52016000000000069, а саме: оригінал протоколу допиту свідка ОСОБА_1 від 13.01.2016 на 9 арк.; оригінал протоколу допиту свідка ОСОБА_1 від 14.01.2016 з додатком - копією звіту про оцінку майна: нежилі приміщення за адресою АДРЕСА_1 ; копією 1, 2, 3, 4, 5 сторінок паспорта громадянина України на ім`я Стеценко Валерія Анатолійовича. Загалом на 26 арк.; оригінал супровідного листа Національного антикорупційного бюро України від 15.01.2016 за вих. №042-012/819 з додатками - оригіналом постанови про призначення почеркознавчої експертизи від 14.01.2016, оригіналом висновку від 19.01.2016 № 4-05/20 Київського обласного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України та супровідних документів до нього, загалом на 10 арк.; оригінал Звіту про оцінку майна, проведеної консалтинговою групою АРГО-ЕКСПЕРТ, з додатками, загалом на 103 арк.
Відповідно до частини 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
За висновком колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові №910/20958/17 від 14.08.2018, аналіз зазначеної норми права вказує, що преюдиціальне значення надається лише вироку суду у кримінальному провадженні, ухвалі про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанові суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили. Не має доказового значення і висновок спеціаліста, хоча й підготовлений особою, яка є атестованим судовим експертом.
Оскільки станом на дату прийняття оскаржуваного судового рішення у матеріалах справи були відсутні: вирок суду у кримінальному провадженні; ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, у кримінальних провадженнях, пов`язаних з даною господарською справою, посилання позивача на наявні в матеріалах справи висновок експерта Київського обласного експертно-криміналістичного центру МВС/України від 19.01.2016 №4-05/20, отриманий в рамках кримінального провадження, а також рецензію від 23.12.2015 на копію Звіту про оцінку майнових прав, виконаною на звернення НАБУ №02-078/3067 від 18.12.2015 рецензентом, що працює в штаті ФДМУ, як на докази, що підтверджують факт вчинення підпису у звіті про оцінку майна у графі «Оцінювач» замість ОСОБА_1 іншою особою, не можуть бути взяті судом до уваги.
Враховуючи зазначене, оскільки встановлення дійсності підпису в графі «Оцінювач» у Звіті від 30.04.2015 про оцінку майна, є важливим доказом для об`єктивного та всебічного вирішення справи та винесення законного та обґрунтованого рішення, ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2018 у справі №910/20958/17 за клопотанням позивача було призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково - дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, поставлено на вирішення експерта (експертів) наступне питання: «Чи виконані ОСОБА_1 , або іншою особою підписи в графі «Оцінювач» на третьому аркуші Звіту від 30.04.2015 про оцінку майна, об`єктом якого є майнові права, а саме право грошової вимоги Державної інноваційної фінансово-кредитної установи до Державного підприємства «АНТК ім. O.K. Антонова», що виникло на підставі інноваційного договору № 07/98 від 05.10.1998?».
Згідно висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №29512/29513/19-32 від 05.12.2019, проведеної Київським науково - дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України на виконання ухвали суду від 18.12.2018:
- підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Оцінювач» на третьому аркуші звіту від 30.04.2015 про оцінку майна, об`єктом якого є майнові права, а саме право грошової вимоги Державної інноваційної фінансово-кредитної установи до Державного підприємства «АНТК ім. О.К. Антонова», що виникло на підставі інноваційного договору №07/98 від 05.10.1998 - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів;
- підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Оцінювач» на третьому аркуші звіту від 30.04.2015 про оцінку майна, об`єктом якого є майнові права, а саме право грошової вимоги Державної інноваційної фінансово-кредитної установи до Державного підприємства «АНТК ім. О.К. Антонова», що виникло на підставі інноваційного договору №07/98 від 05.10.1998 - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Згідно частин 1, 6, 7 статті 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.
Відповідно до статті 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Колегія суддів зазначає, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.
Дослідивши висновок експерта за результатами проведення у справі КНДІСЕ судової почеркознавчої експертизи №29512/29513/19-32 від 05.12.2019, колегія суддів встановила, що вказаний висновок експертних досліджень містить докладний опис проведених досліджень, обґрунтовані та чіткі висновки, які узгоджуються з іншими наявними у справі документами, а тому суд першої інстанції обґрунтовано прийняв його до уваги як належний доказ у справі.
Тобто, доказів того, що оцінку ринкової вартості права вимоги за Інноваційним договором було здійснено оцінювачем ОСОБА_1 матеріали справи не містять. 
Частиною 3 статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання.
При цьому частина 1 статті 5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлює, що суб`єктами оціночної діяльності є: 
- суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону; 
- органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які отримали повноваження на здійснення оціночної діяльності в процесі виконання функцій з управління та розпорядження державним майном та (або) майном, що є у комунальній власності, та у складі яких працюють оцінювачі.
Отже, враховуючи, що приписами чинного законодавства встановлено обов`язковість проведення оцінки майнових прав саме суб`єктами оціночної діяльності (тобто належним доказом на підтвердження ринкової вартості права вимоги за Інноваційним договором має бути звіт, який складено уповноваженим суб`єктом оціночної діяльності), з огляду на відсутність відомостей про особу, яка склала Звіт про оцінку майна, та, відповідно, неможливість встановити наявність у вказаної особи права на проведення оцінки майнових прав, Звіт про оцінку майна, наявний у матеріалах справи, не може бути належним доказом встановлення ринкової вартості спірного права вимоги.
З огляду на неможливість прийняття вказаного Звіту як належного доказу встановлення ринкової вартості спірного права вимоги, рецензія на цей звіт ОСОБА_2 від 14.05.2015 також не може вважатися належним доказом такої вартості.
Отже, матеріалами справи підтверджуються доводи позивача, що при укладенні оспорюваного Договору про відступлення права вимоги, в якому сторони погодили, що ціною, за якою відступається спірна вимога, є саме ринкова вартість, позивач помилився щодо ринкової вартості майнових прав, в той час як ринкова вартість майнових прав фактично є ціною Договору про відступлення права вимоги та, відповідно, істотною умовою останнього.
З огляду на досліджені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що Договір про відступлення права вимоги укладений внаслідок помилки, що відповідно до приписів чинного законодавства є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 229 Цивільного кодексу України.
Посилання скаржника на те, що помилка при укладенні оспорюваного договору, про яку зазначає позивач у позовній заяві, виникла внаслідок власного недбальства Установи, яка не дотрималася принципу «належного урядування» та прийняла звіт про оцінку і рецензію без жодних зауважень, оцінюються судом критично, оскільки відповідачем жодними належними та допустимими доказами не доведено факту обізнаності позивача станом на дату укладення спірного Договору про підписання Звіту неуповноваженою особою та володіння ним достатньою інформацією щодо належної вартості відчужуваних майнових прав. При цьому, як підтверджується матеріалами справи, зокрема інформацією, наявною в Акті позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Установи від 21.01.2016 №19-30/46, замовлення оцінки було здійснено самим відповідачем шляхом укладення із ПП «Консалтингова група «Агро-Експерт» Договору про незалежну оцінку вартості майна від 30.04.2015 №111/15.
Водночас, наявний у матеріалах справи лист Установи на адресу директора Компанії від 21.04.2015 №07-314 (том 1, а.с. 36) не можна розглядати як окреме доручення у розумінні частини 2 статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», згідно якої замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб, оскільки викладені у листі факти, на переконання колегії суддів, носять інформаційний характер.
Так, у вказаному листі Установа у відповідь на пропозицію, отриману від Компанії, повідомляє ТОВ «ФК «Фактор плюс», що розгляд питання відступлення права вимоги до ДП «Антонов» можливий лише за умови оплати Компанією послуг по проведенню оцінки та рецензування звіту про оцінку. Таким чином, у листі Установи зазначалося про оплату як обставину для розгляду питання про відступлення права вимоги і не давалося доручення ТОВ «ФК «Фактор плюс» на замовлення ним оцінки.
Щодо решти зазначених позивачем підстав для визнання спірного договору недійсним колегія суддів зазначає про таке.
Обставини щодо наявності або відсутності у позивача станом на дату укладення Договору про відступлення права вимоги за Інноваційним договором відповідного права вимоги до Державного підприємства «Антонов» фактично є предметом розгляду у справах №910/19552/15 та №910/27862/14, і встановлення вказаних фактів у цій справі за своєю правовою природою буде вважатись переглядом рішення суду у вказаних господарських справах, повноважень на що апеляційному господарському суду під час розгляду апеляційної скарги в іншій справі не надано.
До того ж, з огляду на обставини, якими підтверджується наявність у даній справі підстав для визнання спірного Договору про відступлення права вимоги недійсним, встановлення вказаних обставин фактично не впливає на вирішення спору сторін по суті.
Щодо вимоги позивача про визнання за позивачем права кредитора за Інноваційним договором №07/98 від 05.10.1998, укладеним Київським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є позивач, та Державним підприємством «Антонов», суд зазначає наступне.
Частина 1 статті 216 Цивільного кодексу України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 
Якщо в зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина 2 статті 216 Цивільного кодексу України).
Отже, чинне законодавство встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а відтак, сам лише факт визнання Договору про відступлення права вимоги недійсним свідчить про те, що такий договір не створював юридичних наслідків, тобто право кредитора за Інноваційним договором №07/98 від 05.10.1998 до відповідача не переходило та, відповідно, позивач і є кредитором за вказаним договором.
Зі змісту частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 20 Господарського кодексу України вбачається, що способами захисту прав та інтересів суб`єктів господарювання, серед іншого, може бути визнання права або відсутності прав.
За таких обставин, враховуючи вищевстановлені судом обставини щодо недійсності Договору відступлення, задля забезпечення правової визначеності у питанні того, хто є кредитором за Інноваційним договором №07/98 від 05.10.1998, позовні вимоги про визнання за позивачем права кредитора за інноваційним договором №07/98 від 05.10.1998, укладеним Київським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є позивач, та Державним підприємством «Антонов», також підлягають задоволенню.
          Доводи апеляційної скарги відповідача з приводу того, що суд першої інстанції неправильно застосував положення законодавства щодо наслідків недійсності правочину, зазначивши про такі наслідки лише для позивача, що порушує права та інтереси іншої сторони Договору - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс», яке виконало свої зобов`язання за оспорюваним Договором і перерахувало позивачу 1   544   664,54 грн (ціна договору), судом відхиляються, враховуючи те, що відповідач не позбавлений права заявити вимогу про застосування наслідків недійсності правочину шляхом повернення відповідачу сплачених позивачу на виконання Договору про відступлення коштів в окремому судовому процесі. 
При цьому, колегія суддів наголошує, що відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, а отже місцевий господарський суд, за відсутності заявлених вимог про застосування наслідків недійсності правочину, про які наголошує відповідач, був обмежений у праві застосувати такі наслідки за власною ініціативою.
Стосовно посилань скаржника на неправильно обраний позивачем спосіб захисту, оскільки його право підлягає захисту шляхом задоволення позову до ТОВ «Інтеравто» (третя особа), якому ТОВ «ФК «Фактор» відступило на підставі Договору №18/05-15/3 право вимоги, набуте від позивача на підставі оспорюваного договору відступлення, як до добросовісного набувача із застосуванням механізму, встановленого статтею 388 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначений перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Відповідно до закріпленого у статті 387 Цивільного кодексу України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. 
Водночас, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Умовою подання і задоволення віндикаційного позову є те, що він може бути застосований тільки для захисту права власності на індивідуально-визначену річ (або індивідуалізовані родові речі). Це випливає із характеру позову - вимоги про повернення своєї речі з чужого володіння. Позивач (власник) повинен довести, що саме ця конкретна річ належить йому і що саме цією річчю незаконно володіє інша особа.
Однак, позовна вимога Установи щодо визнання прав кредитора за Інноваційним договором не має речово-правового характеру, а тому позивачем вірно обрано спосіб захисту порушеного права шляхом визнання недійсним договору, а не витребування майна шляхом віндикації.
Враховуючи вищевикладене, висновки місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог у даній справі є правомірними.
Усі інші доводи  та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.
При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.     
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржниками зроблено не було.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.
Доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про необґрунтованість заявлених позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.
Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/20958/17 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/20958/17 залишити без змін.
Матеріали справи №910/20958/17 повернути до місцевого господарського суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

          Повний текст постанови складено та підписано 25.05.2021.

Головуючий суддя                                                            Ю.Б. Михальська 

Судді                                                                                І.М. Скрипка

                                                                                А.І. Тищенко