СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" червня 2021 р.                                                                     Справа № 922/3325/19  
Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя: судді:	Чернота Л. Ф. Гребенюк Н. В., Медуниця О.Є.	
За участю секретаря судового засідання: За участю представників: від позивача:       від відповідача:                                     розглянувши   апеляційну скаргу (вх.№1157Х/3)	 Телеснюк І.В.  Верхацький І.В. (адвокат), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю  від 05.09.2018 серія КС №6888/10 від 05.09.2018 р., довіреність №14-335 від 22.12.2020 р.   Радигін Є.С. (адвокат), свідоцтво  про право  на заняття адвокатською діяльністю №970 від 03.06.2011 р., довіреність  б/н від 01.01.2020  Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ	
на рішення Господарського суду	 Харківської області 	
від	09.03.2021 року (повне рішення складено 17.03.2021 року)	
у справі	№922/3325/19 (суддя – Калініченко Н. В.)	
за позовом  до  про	Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ  Вовчанського підприємства теплових мереж, м. Вовчанськ, Харківська область стягнення 288 928,60 грн. 	
В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”,                м.      Київ звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Вовчанського підприємства теплових мереж, м. Вовчанськ, Харківська область про стягнення 82 929,60 грн. - 3 % річних, 287 466,84 грн. - інфляційних втрат та 144 887,02 грн.- пені, а всього – 515 283,46 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між ними договору постачання природного газу від 09.09.2016 №2372/1617-ТЕ-32, в частині своєчасної та повної оплати поставленого природного газу за період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 28.01.2020 року, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.04.2020 року, у задоволенні позову відмовлено. 
Постановою Верховного Суду від 23.11.2020 року касаційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м.     Київ задоволено частково. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.04.2020 року і рішення Господарського суду Харківської області від 28.01.2020 року у справі №922/3325/19 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21.12.2020 року прийнято справу №922/3325/19 до провадження та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 
У подальшому позивачем було подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог (вх. №938 від 16.01.2021 року), яку ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.01.2021 року прийнято до розгляду.
За змістом зазначеної заяви позивач просить суд стягнути з відповідача борг у загальній сумі 288 928,60 грн., у тому числі: пеня у сумі 140 579,41 грн, 3% річних у сумі                25   040,05 грн., інфляційні втрати у сумі 123 309,14 грн.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 09.03.2021 року (повне рішення складено 17.03.2021 року) у справі №922/3325/19 позов задоволено частково. Стягнуто з Вовчанського підприємства теплових мереж, м. Вовчанськ, Харківська область на користь Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”,        м.  Київ пеню у розмірі 5  382,24 грн., 3% річних у розмірі 8 051,25 грн., інфляційне нарахування у розмірі 31 051,06 грн., а також судовий збір у розмірі 1 393,87 грн.
Рішення мотивовано тим, що у спірних правовідносинах оплата поставленого позивачем відповідачу природного газу за договором за договором №2372/1617-ТЕ-32 постачання природного газу від 09 вересня 2016 року за період з жовтня по грудень 2016 року та з січня по квітень 2017 року проводилась як відповідачем за рахунок власних грошових коштів, так і за рахунок грошових коштів, які надійшли відповідно до умов спільних протокольних рішень, укладених відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" №20 від 11 січня 2005 року, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (Порядок №20) а також Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженого спільним наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03 серпня 2015 року №493/688 затверджено (Порядок № 493), а за квітень 2017 року -  відповідно до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року №256 (Порядок № 256).
При цьому суд зазначив, що наведеними Порядками встановлено  адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема, на оплату природного газу. А тому, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами Договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони в Договорі відповідні умови, чи навпаки. Умовами зазначених Порядків фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами. 
Крім того, суд зазначив про відсутність порушення з боку відповідача установлених саме для нього строків здійснення розрахунків з позивачем на підставі спільних протокольних рішень, що унеможливлює застосування до останнього наслідків неналежного виконання зобов`язань за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України у вигляді нарахування пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з жовтня по грудень 2016 року та з січня 2017 по березень 2017 року в частині грошових коштів, що надійшли по спільним протокольним рішенням. 
Також встановлено, що перерахування грошових коштів у сумі 342 944,07 грн. за поставлений позивачем за Договором природний газ в квітні 2017 року було здійснено на умовах,  визначених Порядком №256.  А тому, відсутні правові підстави для стягнення 3% річних та інфляційних втрат за вказаний період, у зв`язку з чим суд зазначив про відмову у стягненні 44 256, 24 грн. 3% річних та 6 272, 03 грн. інфляційних втрат.
Щодо здійснених відповідачем оплат власними грошовими коштами  поставленого позивачем за Договором природного газу  за період з жовтня по грудень 2016 року та за січень по квітень 2017 року, суд дійшов висновку, що в цій частині за прострочення грошового зобов`язання нараховується пеня, інфляційні втрати та  3% річних (з розміру простроченого зобов`язання визначеного виходячи з кожного акту приймання-передачі природного газу та розміру зобов`язань держави). 
Стосовно заявленої до стягнення пені, суд дійшов  висновку, що її нарахування позивачем на підставі  пункту 8.2 договору, приписів статті 231 Господарського кодексу України, не суперечать вимогам чинного законодавства та умовам договору, втім є арифметично невірним. Оскільки у розрахунках штрафної санкції позивачем було роздроблені суми які надходили за спільними протокольними рішеннями (Порядок № 20) за кожним актом приймання передачі з жовтня 2016 по квітень 2017 року, що в свою чергу призвело до збільшення суми похідних вимог. 
Суд, здійснивши розрахунок пені, беручи до уваги, що сума заборгованості в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюється спеціальним законом, а відповідача фактично усунуто від процесу розподілу отриманих грошових коштів, що зумовлює відсутність правової підстави для нарахування на цю суму (яка надійшла за спільними протокольними рішеннями) штрафної санкції, встановив, що належною сумою до стягнення є сума 53 822,48 грн. При цьому, судом обґрунтовано встановлено, що здійснюючи розрахунок пені, не враховано суми, які надійшли за Порядком №20, 217 та за Постановою Кабінету Міністрів України № 256, 483, а вираховувано дану штрафну санкцію виходячи лише із сум які покривали суму заборгованості за період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року за рахунок сплачених відповідачем власних грошових коштів, що надійшли з рахунку із спеціальним режимом використання. 
Разом з тим суд за клопотанням відповідача зменшив розмір пені на 90%, пославшись на наявність виняткових обставин, які  відповідно до статті 233 ГК України та статтті                  551 ЦК Українии є підставами для зменшення пені, а саме зазначив, що: відповідно до умов Договору відповідач отримував природний газ виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню; - відповідач є підприємством комунальної форми власності, основним видом економічним діяльності якого становить діяльність у сфері постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря; - предметом судового розгляду є стягнення, в тому числі, штрафних санкцій та передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України нарахувань, що, в свою чергу, не є основним доходом позивача і не може впливати на його господарську діяльність; - позивач застосував до відповідача також таку міру відповідальності, як стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, та інфляційних нарахувань, які за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, що не передбачено умовами договору, однак передбачено нормами чинного законодавства; - позивачем не надано доказів понесення збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах, з урахуванням приписів частини 2 статті 233 Господарського кодексу України.  
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, Акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ 08.04.2021 року звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою №39/5-2516-21 від 01.04.2021 року, в якій просить суд:
- поновити Акціонерному товариству “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Харківської області від 09.03.2021 року у справі №922/3325/19;
-прийняти апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Харківської області від 09.03.2021 року у справі №922/3325/19 до апеляційного провадження; 
-скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 09.03.2021 року у справі №922/3325/19 в частині відмови у стягненні пені на суму 135  197,17 грн, 3% річних на суму 16      988,80 грн та інфляційних втрат на суму 92  258,08 грн.
-прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” задовольнити у повному розмірі, а саме: стягнути з Вовчанського підприємства теплових мереж (62503, Харківська область, Вовчанський район, м. Вовчанськ, вул. Колокольцова, буд. 3-А, ідентифікаційний код 32447026) на користь Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (01601, місто Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, ідентифікаційний код 20077720) пеню у сумі 135    197,17 грн, 3% річних у сумі 16     988,80 грн та інфляційні втрати у сумі 92  258,08 грн;
-відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги та позовної заяви.
В обгрунутвання апеляційної скарги позивач  посилається на те, що оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог прийняте з порушенням  статті                          625 ЦК України, суперечить висновкам Верховного суду щодо застосування норм матеріального права в аналогічних правовідносинах, а саме, висновкам  викладеним  в постанові Об`єднаної палати  Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №  903/918/19 та від 26.06.2020 у справі №  904/1210/18, а також висновкам Верховного суду , викладеним в постанові  від 23.11.2020 у даній справі щодо порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою КМУ  від 04.03.2002 №  256 (Порядок  №  256), судом невірно визначено  алгоритм розрахунку пені та розрахунки щодо  сум оплати природного газу власними коштами та коштами, сплаченими  відповідно до Порядку №256, а також неправомірно зменшено пеню на 90%, що є неправильним застосуванням   норм матеріального права, зокрема ст. 233 ГК України,            ст.ст. 549-552,599,625 ЦК України та порушенням норм процесуального права, зокрема       ст.ст. 73, 74, 77 ГПК України.
При цьому, скаржник наголошує на необґрунтованості та безпідставності висновків суду, що Порядок №  256 змінює порядок та строки  розрахунків, оскільки його положення регламентують  виключно порядок розпорядження  коштами  з цільовим призначенням, що надходять  на рахунки газопостачальних та газорозподільних компаній, як реалізація  державних соціальних гарантій певним категоріям громадян і не передбачають  обов`язку зміни умов договірних зобов`язань сторін.
Зокрема, скаржник стверджує, що  Порядок  №256 регулює розрахунки між головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів та постачальниками послуг(відповідача)  в частині виділення пільг та житлових субсидій населенню на оплату природного газу, і лише після отримання  таких коштів, відповідач перераховує їх на рахунки продавця без участі останнього у погодженні їх сум.Із Порядку №  256  не вбачається також умов  щодо зміни порядку та строків здійснення розрахунків між сторонами договору, а встановлюється виключно порядок  визначення сум щодо пільг та субсидій на оплату природного газу та послуг теплопостачання, що можуть бути  відшкодовані  з державного бюджету, та порядок  їх зарахування на рахунки постачальника  цих послуг.
Крім цього скаржник посилається  на  те, в порушення  ст. 233 ГК України та               ст. 551 ЦК України суд зменшив пеню  на 90% за відсутності виняткових обставин,зокрема за відсутності значного перевищення  розміру неустойки перед розміром збитків, за обставин тривалого  прострочення відповідачем виконання зобов`язання, нездійснення відповідачем дій щодо врегулюваня заборгованості, в тому числі відстрочення  або реструктуризації, без врахування того, що згідно з публічною інформацією, розміщеною на офіційному сайті  позивача станом  на 01.01.2020  дебіторська заборгованість  споживачів перед позивачем  становила  49,533 млрд грн., а станом на 31.03.2020  відповідно до консолідованого  звіту  позивача, розмір короткострокових позик складає 41, 335 млрд грн., довгострокових -          7,142 млрд грн., що свідчить про значний обсяг несплаченої заборгованості підприємств,нестачу коштів  для здійснення  поточної діяльності позивача, в той час як  позивач є  підприємством державного сектору економіки та об`єктом, що має стратегічне значення для економіки, суспільства та держави, на якого покладені спеціальні обов`язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу,якому держава не компенсує економічно обґрунтованих витрат,що спричиняє йому збитки.При цьому позивач стверджує, що відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його важкий фінансовий стан не є винятковим випадком, який  може бути підставою для зменшенню пені відповідно до положень статті 233 ГК України  та статті  551 ЦК України. .
          Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2021 року сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя – Чернота Л.Ф., судді: Гребенюк Н.В.,                Зубченко   І.  В.
          Ухвалою  Східного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі №922/3325/19,  розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ на рішення Господарського суду Харківської області від 09.03.2021 року у справі №922/3325/19 призначено на 26.05.2021 р. о 15:00 год. Встановлено учасникам справи строк до 06.05.2021 року включно для надання суду відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання його копії та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
        Від відповідача через систему електронний суд надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. №4902, згідно з яким він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення –без змін.
          05.05.2021 року на електронну адресу суду від представника Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” – адвоката Верхацького   І. В. надійшла заява №39/5-3410-21    від 05.05.2021 року про участь у судовому засіданні, призначеному на 26.05.2021 року о 15:00 год., у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення, розміщеного за посиланням vkz.court.gov.ua (“EаsyCon”).
          На дату надходження зазначеної заяви, головуючий суддя-доповідач Чернота Л. Ф. перебувала у відпустці по 21.05.2021 року включно, у зв`язку з чим позивача було повідомлено листом №009421 від 07.05.2021 року про розгляд його заяви після виходу судді з відпустки.
          У подальшому, 18.05.2021 року на електронну адресу суду від позивача надійшла заява №39/5-3691-21 від 18.05.2021 року про участь іншого представника              (Бурзаковської Т. В.) у судовому засіданні 26.05.2021 року о 15:00 год. у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
          За змістом вказаної заяви позивач повідомляє, що представник, яким було подано попередню заяву (05.05.2021), не зможе приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у зв`язку з чим просить суд забезпечити участь іншого представника Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” – адвоката Бурзаковської Тетяни Валеріївни у судовому засіданні 26.05.2021 року о 15:00 год. у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
          Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.05.2021 року, задоволено заяву представника Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” – адвоката Бурзаковської Тетяни Валеріївни про участь в режимі відеоконференції у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду з розгляду справи №922/3325/19, яке відбудеться "26" травня 2021 р. о 15:00 год.     у залі судового засідання №111.
          Судове засідання призначене на 26.05.2021 о 15:00 год. не відбулося у зв`язку із неможливістю брати участь у судовому засіданні судді Гребенюк Н.В. у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, внаслідок чого була викликана карета швидкої медичної допомоги та      складено акт від 26.05.2021 о 13:30 год.
          Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.05.2021 року, призначено судове засідання на      "09" червня 2021 р.      10:00 год., про що повідомлено учасників судового процесу.
           01.06.2021 року на електронну адресу суду від представника Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” – адвоката Верхацького    І.    В. надійшла заява №39/5-4000-21      від 01.06.2021 року     про участь у судовому засіданні, призначеному на 09.06.2021 року о 10:00 год., у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення, розміщеного за посиланням vkz.court.gov.ua (“EаsyCon”).
          У зв`язку з перебуванням у відпустці судді-члена колегії Зубченко І. В., розпорядженням керівника апарату Східного апеляційного господарського суду від 04.06.2021 року, на підставі доповідної записки головуючого судді (судді-доповідача) Черноти Л. Ф., було призначено повторний автоматизований розподіл справи №922/3325/19, яким визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач)                   Чернота      Л.     Ф., судді: Гребенюк Н. В., Медуниця О. Є.
          Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.06.2021 року задоволено заяву представника Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” – адвоката Верхацького Ігоря Володимировича про участь в режимі відеоконференції у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду з розгляду справи №922/3325/19, яке відбудеться "09" червня 2021 р. о 10:00 год.            
          У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги, викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення Господарського суду Харківської області області від 09.03.2021 року у справі №922/3325/19 в частині відмови у стягненні пені на суму – 135     197,17 грн., 3% річних на суму -16     988,80 грн. та інфляційні втрати на суму  -                 92     258,08 грн. Прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, тому як на переконання останнього суд першої інстанції  невірно застосував  алгоритм та в порушення судової практики  здійснив розрахунок.
          Представник відповідача надав усні пояснення по суті справи, аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу. Просив, відмовити позивачу у апеляційних вимогах у повному обсязі та залишити рішення суду першої інстанції в силі.
          Судове засідання проводилось у режимі відеоконференцзв`язку з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення, розміщеного за посиланням vkz.court.gov.ua (“EаsyCon”) у відповідності до вимог ст. ст. 197, 222                   ГПК України. Складено протокол судового засідання у відповідності до вимог                         ст. 223 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням п.17.7. його Перехідних положень в порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.270 цього Кодексу.
У відповідності до вимог частини 1, 2, 4, 5  статті 269 Господарського процесуального кодексу України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши представників сторін, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 09 вересня 2016 року між Публічним акціонерним товариством “Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник, позивач у справі) та Вовчанським підприємством теплових мереж (споживач, відповідач у справі)  укладено договір №2372/1617-ТЕ-32 постачання природного газу, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.
Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (пункт 1.1, 1.2 Договору). 
Порядок та умови проведення розрахунків між сторонами закріплено в статті                  6 договору. 
Так, за пунктом 6.1 Договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. 
У договорі також передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках передбачених законодавством України і цим договором. 
У разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього Договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21 % річних, але не більше подвійної облікової ставки  Національного Банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми прострочення платежу за кожен день прострочення платежу за кожний день прострочення (пункт 8.1, 8.2 договору).
Розділ 12 передбачає, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів  печаткою сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2016 року до 31 березня 2017 року (включно), а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення. 
Додатковою угодою № 1 від 23 січня 2017 року сторони дійшли згоди викласти, зокрема, пункт 1.3 в наступній редакції: "Необхідний споживачу плановий обсяг природного газу, значений в пункті 2.1. цього договору, споживач визначає самостійно".
Надалі, між сторонами укладено додаткову угоду № 2 від 31 березня 2017 року, в якій в тому числі, змінено обсяги природного газу, які постачальник передає споживачу та викладено розділ 12 у наступній редакції: "Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів  печаткою сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2016 року до 31 вересня 2017 року (включно), а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення". 
Крім того, змінено в пункті 8.2 процентну ставку пені за порушення споживачем договірних зобов`язань – з 21 % на 16,4 %.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору було передано у власність відповідача природний газ на загальну суму 11 289 192,46 грн., що підтверджується актами приймання-передачі від 31 жовтня 2016 року, від 30 листопада 2016 року, від 31 грудня 2016 року, від 31 січня 2017 року, від 28 лютого 2017 року, від 31 березня 2017 року та від 30 квітня 2017 року. 
Позивач зазначає, що  відповідач оплату за поставлений природний газ здійснював несвоєчасно, що стало підставою для звернення до господарського суду з позовом у даній справі, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить стягнути борг у загальній сумі 288 928,60 грн., у тому числі:пеню у сумі 140 579,41 грн., три проценти річних у сумі 25 040,05 грн., інфляційні втрати у сумі 123 309,14 грн. 
Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, з огляду на наступні підстави.
       Стаття 15 Цивільного кодексу України  передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
        Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
       Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист       це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
       Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша       статті 16 Цивільного кодексу України).
      Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
        Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
        Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
        Отже, виходячи із приписів   статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей  15,  16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
        Відповідно до частин першої, другої   статті 11 Цивільного кодексу України       цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
    Згідно з приписами  статті 509 Цивільного кодексу України  зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених  статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
        Частиною першою  статті 173 Господарського кодексу України   встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених       Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
       Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
          В силу статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
      За умовами частини першої    статті 627 Цивільного кодексу України  відповідно до       статті 6 цього Кодексу  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша       статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вважає, що за своєю юридичною природою договір  постачання природного газу від 09.09.2016. № 2372/1617-ТЕ-32 є договором поставки.
        Згідно з частиною першою       статті 265 Господарського кодексу України       за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
      Частиною першою       статті 712 Цивільного кодексу України       передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
 В силу частини другої   вищенаведеної статті, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до   статті 655 Цивільного кодексу України       за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
      Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша  статті                   692 Цивільного кодексу України).
       Укладений між сторонами Договір  є належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей  173, 174 Господарського кодексу України  (статті   11,    202,   509 Цивільного кодексу України).
      За умовами частини першої  статті 193 Господарського кодексу України   та  статті           526 Цивільного кодексу України  зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
      Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).
Статтею 610 Цивільного кодексу України       унормовано, що порушенням зобов`язання  є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Згідно зі     статтею 611 Цивільного кодексу України       та       статті 230 Господарського кодексу України       у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
       За змістом частини першої     статті 612 Цивільного кодексу України       боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
     Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами     статті 549 Цивільного кодексу України       є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
    Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
     Статтями  1,  3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань"передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
     Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України  нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
     В силу частини другої статті 625 Цивільного кодексу України   боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, для застосування штрафних санкцій, визначених умовами договору, а також наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною другою       статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених законом, договором.
       Згідно з положеннями частин першої-третьої  статті 12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності.    
Надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій є одним із основних засобів регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього  Кодексу  та інших законів.
Також спільним наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03 серпня 2015 року № 493/688 затверджено Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію (далі - Порядок № 493, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку № 493 цей Порядок визначає взаємовідносини між органами Казначейства, департаментами фінансів обласних державних адміністрацій, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідні департаменти фінансів), Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", Державним підприємством "Енергоринок" та іншими учасниками розрахунків за природний газ, теплопостачання та електроенергію, що проводяться відповідно до Порядку № 20.  
Згідно з пунктом 1.2 Порядку № 493 розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього розділу, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню (далі - акти звіряння) або договорів, що визначають обсяг щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) (далі - договори), і спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу, форма якого наведена у додатку 1 до цього Порядку; спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію, форма якого наведена у додатку 2 до цього Порядку; спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію та природний газ або вугілля, форма якого наведена у додатку 3 до цього Порядку. Усі учасники розрахунків зобов`язані забезпечувати підписання спільних протокольних рішень на проведення розрахунків протягом 2 робочих днів з дня отримання таких спільних протокольних рішень (пункт 1.5 Порядку № 493).  
Як зазначено вище, з метою організації проведення сторонами взаєморозрахунків за спірним Договором  постачання природного газу, відповідно до      постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з Державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій", 15 грудня 2016 року, 20 січня 2017 року, 20 лютого 2017 року, 22 березня 2017 року, 22 серпня 2017 року та 20 грудня 2017 року між Головним управлінням Державної казначейської служби України, Департаментом фінансів Харківської обласної адміністрації, Фінансовим управлінням Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області, Управлінням праці та соціального захисту населення Вовчанської  районної державної адміністрації, Вовчанським підприємством теплових мереж та Національною акціонерною компанією “Нафтогаз України” з метою погашення взаємної заборгованості укладено  спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу у 2016 та 2017 роках (пункт 2.7 протокольних рішень).
У розділі 2 спільних протокольних рішень погоджено перелік підприємств, що беруть участь у проведенні розрахунків, та послідовність їх виконання сторонами-учасниками.
       Однак, з 01.01.2018 вищезазначена      постанова Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005       втратила чинність на підставі       постанови Кабінету міністрів України №951 від 08.11.2017 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України".
       При цьому, з 01.01.2018 механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема і природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання) за рахунок субвенцій з державного бюджету визначався Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим       постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002      (далі       Порядок №256 від 04.03.2002).
За таких обставин, з 01.01.2018 розрахунки за природний газ, спожитий категорією населення, яке має пільги та субсидії, здійснювалися між сторонами відповідно до Порядку №256 від 04.03.2002.
Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку №256 від 04.03.2002 фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення, районних бюджетах, бюджетах об`єднаних територіальних громад на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету. Перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.
         В силу абзацу 1 пункту 8-1 Порядку №256 від 04.03.2002 кошти на оплату пільг і субсидій за електричну енергію, природний газ, послуги з транспортування, розподілу та постачання природного газу, тепло-, водопостачання і водовідведення, отримані від головних розпорядників місцевих бюджетів згідно з пунктом 8 цього Порядку, використовуються суб`єктами господарювання, розрахунки з якими здійснюються за рахунок таких коштів, за цільовим призначенням з урахуванням вимог цього пункту.
      За умовами абзаців 21, 22, 25, 28 пункту 8-1 Порядку №256 від 04.03.2002 для проведення розрахунків відповідно до цього пункту всі учасники відкривають поточні рахунки із спеціальним режимом використання в органах казначейства. Розрахункове обслуговування таких рахунків здійснюється на умовах, визначених договором, що укладається між органами Казначейства та учасниками розрахунків. Усі учасники розрахунків, що проводяться згідно із цим пунктом, у графі “Призначення платежу” платіжних доручень додатково зазначають “постанова Кабінету Міністрів України від                   4 березня 2002 р. №256” та вказують вид послуги (енергоносія), за який проводиться розрахунок. Казначейство не пізніше ніж протягом наступного операційного дня після надходження платіжних доручень учасників розрахунків, передбачених цим пунктом, здійснює їх виконання.
       Отже, відшкодування коштів на пільги, субсидії здійснюється із Державного бюджету України за спеціальною процедурою. При цьому, такі кошти не є коштами суб`єкта господарювання, а безпосередньо перераховуються на рахунок газопостачальної організації.
       Таким чином, держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме: витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.є
          Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (ПЕК), визначений Порядком фінансування видатків, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується житловими субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг.
       Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулятивного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. 
          Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти, до яких належать, зокрема, Порядок №256 від 04.03.2002, а також Порядок №20 від 11.01.2005, що був чинним на час підписання сторонами спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України №3880 від 14.11.2017, №4351 від 15.12.2017, №4352 від 15.12.2017 і №4353 від 15.12.2017.
Згідно з частиною третьою      статті 6 Цивільного кодексу України       сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
       При цьому, положення норм наведених постанов Кабінету Міністрів України є обов`язковим для учасників розрахунків, виходячи з їх змісту, відтак строки та порядок здійснення розрахунків за поставлений природний газ визначаються саме нормами наведених постанов.
        Таким чином, апеляційний господарський суд зауважує, що незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.
        Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 15.04.2020 у справі №909/256/18.
    З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що, підписавши вищенаведені спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків сторони погодили, що відшкодування частини боргу відповідача здійснюватиметься відповідно до встановленого зазначеними рішеннями порядку, оскільки сторони, підписавши спільні протокольні рішення, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі від 09.09.2016 р.  № 2372/1617-ТЕ-32 порядок розрахунків).
   Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі №924/296/18 та від 26.06.2020 у справі №  904/1210/18, а також в постанові Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №908/885/18.
Водночас, для нарахування пені на підставі пункту 8.2. Договору, а також 3% річних та інфляційних втрат на підставі       статті 625 Цивільного кодексу України       необхідно, щоб оплата вартості придбаного природного газу була здійснена відповідачем поза межами порядку і строків, встановлених Спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків.
        Отже, підставою застосування наслідків порушення грошового зобов`язання є наявність суми основного боргу, що не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків, яка була несвоєчасно оплачена відповідачем за рахунок власних коштів.
      Зважаючи на це,колегія суддів вважає, що  господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для нарахування пені, інфляційних та річних на частину заборгованості, яка повинна сплачуватись відповідно до Порядків  № 20 та №256, незалежно від порушення встановлених Договором строків, оскільки відповідач  відповідну частину боргу сплачував з дотриманням зазначених Постанов, а доводи скаржника щодо того, що Порядок  № 256 не змінює порядку та строків розрахунків за Договором суперечать наведеним  нормам матеріального права та висновкам Верховного Суду щодо їх застосування, які відповідно до ч. 4 статті  236 ГПК України та статті ч. 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» повинні враховуватись господарським судом при виборі та застосуванні  норм права до спірних правовідносин.
Верховний Суд при скасуванні у даній справі судових рішень та направляючи  справу на новий розгляд зазначив, що зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається мотивів, з яких виходили суди зазначивши про проведення відповідачем розрахунків на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України № 217, а саме чи враховано судами те, що положення Порядку № 217 не змінюють порядку розрахунків за договором постачання природного газу та не позбавляють споживача природного газу можливості впливати на їх своєчасність. Суди не досліджували наданого позивачем до позовної заяви розрахунку пені, інфляційний втрат та 3 % річних на предмет визначених позивачем періодів нарахування заявлених до стягнення з відповідача спірних сум, не перевірили на підставі належних доказів, чи мало місце прострочення відповідача в оплаті боргу за поставлений природний газ у визначені позивачем періоди, зважаючи на обставини часткової оплати відповідачем заборгованості відповідно до спільних протокольних рішень, а частково за власні кошти.                                         
          Звернув увагу, що виходячи із предмета та підстав позову щодо стягнення з теплопостачальної організації пені, 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку із простроченням в оплаті вартості поставки природного газу на користь гарантованого постачальника, а також з урахуванням особливостей правового регулювання спірних правовідносин відповідно до статей 19, 19-1 Закону України "Про теплопостачання", статей 11-13 Закону України "Про ринок природного газу", Порядків № 20, № 217, № 256, № 483, до предмета доказування у таких спорах входять такі обставини: яку частину оплати за придбаний природний газ у спірний період відповідач-споживач здійснив власними коштами; який розмір вартості поставки газу погашено у спосіб проведення взаєморозрахунків між гарантованим постачальником, споживачем та іншими учасниками розрахунків з боку держави через процедуру, визначену Порядком № 20 та Порядком № 483, шляхом підписання спільних протокольних рішень; чи дотримано відповідачем порядку і строків внесення виділених йому з державного бюджету коштів, як субвенцій, на погашення вартості наданих ним послуг з теплопостачання пільговим категоріям населення відповідно до умов спільних протокольних рішень; чи допущено відповідачем порушення строків виконання договірних зобов`язань в частині оплати власними грошовими коштами вартості придбаного газу за кожним з актів приймання-передачі природного газу у визначений позивачем спірний період".
Статтею 316 Господарського процесуального кодексу України визначено, що вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Виконуючи вказівки Верховного Суду, суд першої інстанції правомірно зазначив наступне.
За матеріалами справи встановлено, що 15 грудня 2016 року, 20 січня 2017 року,                   20 лютого 2017 року, 22 березня 2017 року, 22 серпня 2017 року та 20 грудня 2017 року між Головним управлінням Державної казначейської служби України, Департаментом фінансів Харківської обласної адміністрації, Фінансовим управлінням Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області, Управлінням праці та соціального захисту населення Вовчанської  районної державної адміністрації, Вовчанським підприємством теплових мереж та Національною акціонерною компанією “Нафтогаз України” з метою погашення взаємної заборгованості укладено  спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу у 2016 та 2017 роках (пункт 2.7 протокольних рішень).
У розділі 2 спільних протокольних рішень погоджено перелік підприємств, що беруть участь у проведенні розрахунків, та послідовність їх виконання сторонами-учасниками.  
При цьому, умовами Порядку № 20 та 493 визначений процедурний механізм проведення розрахунків і строки їх здійснення, зокрема:  - не пізніше наступного дня після підписання останнім учасником розрахунків спільного протокольного рішення (з присвоєнням номера та дати) усі учасники розрахунків, які підписали спільні протокольні рішення, подають до Казначейства та органів Казначейства, у яких відкрито їх рахунки, платіжні доручення на перерахування коштів відповідно до узгодженого спільного протокольного рішення; - органи Казначейства протягом операційного дня з часу отримання відповідних платіжних доручень направляють кошти субвенцій на рахунки місцевих бюджетів, відкриті в територіальних управліннях Казначейської служби; - отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Казначейства, для здійснення відповідних видатків; -  головні розпорядники коштів у п`ятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг.
       Матеріалами справи, а саме довідкою по операціях за договором № 2372/1617-ТЕ-32 від 09 вересня 2016 року (а. с. 77, том 1) підтверджено, що спільні протокольні рішення профінансовано державою та відповідні кошти сплачено на розрахунковий рахунок підприємства-позивача. Позивач під час розгляду справи  не повідомляв про порушення погодженого внаслідок підписання спільних протокольних рішень порядку та строків їх виконання. Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів того, що відповідач порушив вимоги порядку № 20, 493 відносно строків проведення розрахунків в частині відповідних коштів.
Щодо визначення періоду за який було здійснено погашення заборгованості за поставлений природний газ відповідачу на підставі спільних протокольних рішень, то саме позивач у своїх розрахунках (в тому числі і у заяві про зменшення розміру позовних вимог) прив`язує грошові кошти, які надійшли за рахунок коштів Державного бюджету України до актів приймання-передачі з жовтня по грудень 2016 року та з січня по березень 2017 року.
При цьому, суд першої інстанції правомірно зауважив на те, що  за розрахунками похідних вимог (за порушення грошових зобов`язань по актах приймання-передачі з жовтня по грудень 2016 року та з січня по березень 2017 року) позивач безпідставно ділить суми грошових коштів, які надійшли по спільним протокольним рішенням на дві частини. В судових засіданнях та в заявах по суті справи представник позивача жодним чином не зміг пояснити дану дію та зазначити конкретні норми права, на підставі яких він роздроблював грошові кошти, які надійшли від держави в рахунок погашення заборгованості відповідача по поставці природного газу. 
З огляду на подані сторонами докази, не вбачається порушення з боку відповідача установлених саме для нього строків здійснення розрахунків з позивачем на підставі спільних протокольних рішень, що унеможливлює застосування до останнього наслідків неналежного виконання зобов`язань за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України у вигляді нарахування пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з жовтня по грудень 2016 року та з січня 2017 по березень 2017 року в частині грошових коштів, що надійшли по спільним протокольним рішенням.
При цьому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку врахувавши, що  з аналізу виписки (операції по підприємству Вовчанське підприємство теплових мереж з                   01 жовтня 2017 по 30 червня 2019 року), вбачається, що перерахування грошових коштів за поставлений позивачем природний газ  квітні 2017 року було здійснено, в тому числі, і на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256 та зауважив, що саме позивач у своїх розрахунках прив`язує грошові кошти, які перераховані державою на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256 як оплату вартості природного газу, придбаного виробником теплової енергії (відповідачем) до акту за квітень 2017 року.
Так, 01 січня 2018 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України №951 від 08 листопада 2017 року "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України", відповідно до якої втратила чинність постанова КМУ від 11 січня 2005 року № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" (надалі у тексті - постанова Кабінету Міністрів України № 951). Постановою Кабінету Міністрів України № 951 одночасно внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 256 від 04 березня 2002 року "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (у тексті постанова Кабінету Міністрів України № 256 та Порядок № 256 в редакції, чинній з  01 січня 2018 року).
З 01 січня 2018 року механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема і природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання) за рахунок субвенцій з державного бюджету визначався Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04 березня 2002 року (далі по тексту - Порядок № 256).
Отже, з 01 січня 2018 року розрахунки за природний газ, спожитий категорією населення, яке має пільги та субсидії, здійснювалися між сторонами відповідно до Порядку № 256, а Порядок № 20, що передбачав укладення між учасниками розрахунків спільних протокольних рішень, втратив чинність.
Згідно з пунктами 2, 4 Порядку № 256 фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення, районних бюджетах, бюджетах об`єднаних територіальних громад на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.
Перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.
Відповідно до абзацу 1 пункту 8-1 Порядку № 256, кошти на оплату пільг і субсидій за електричну енергію, природний газ, послуги з транспортування, розподілу та постачання природного газу, тепло-, водопостачання і водовідведення, отримані від головних розпорядників місцевих бюджетів згідно з пунктом 8 цього Порядку, використовуються суб`єктами господарювання, розрахунки з якими здійснюються за рахунок таких коштів, за цільовим призначенням з урахуванням вимог цього пункту.
Відповідно до абзаців 21, 22, 25, 28 пункту 8-1 Порядку №256 для проведення розрахунків відповідно до цього пункту всі учасники відкривають поточні рахунки із спеціальним режимом використання в органах казначейства. Розрахункове обслуговування таких рахунків здійснюється на умовах, визначених договором, що укладається між органами Казначейства та учасниками розрахунків. Усі учасники розрахунків, що проводяться згідно із цим пунктом, у графі "Призначення платежу" платіжних доручень додатково зазначають "постанова Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року №256" та вказують вид послуги (енергоносія), за який проводиться розрахунок. Казначейство не пізніше ніж протягом наступного операційного дня після надходження платіжних доручень учасників розрахунків, передбачених цим пунктом, здійснює їх виконання.
Правомірно врахувавши те, що правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в частині наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача за Постановою №256 зазнають імперативного регулятивного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій, строки та порядок здійснення розрахунків за природний газ, у тому числі за його транспортування, визначаються саме нормами наведеної постанови, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відповідач позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність відповідних розрахунків, оскільки державою фактично визначений спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, оскільки грошові кошти, які надходять за умовами Постанови №256 автоматично перераховуються на рахунок позивача за визначеними нормативами.
З матеріалів справи вбачається, що розрахунок за період з січня по квітень 2017 року за договором № 2372/1617-ТЕ-32 постачання природного газу від 09 вересня 2016 року був проведений між сторонами, в тому числі  на підставі Порядку № 256, яким запроваджено новий механізм фінансування субвенцій на надання пільг та субсидій населенню, тобто в іншому порядку, ніж той, що був передбачений сторонами у договорі. 
Відповідно до положень Постанови № 256 після надходження коштів з держбюджету орган Державної казначейської служби повинен протягом одного операційного дня перерахувати кошти на рахунок місцевого бюджету, той також протягом одного операційного дня повинен перерахувати їх головному розпоряднику коштів, а той уже протягом п`яти операційних днів має перерахувати їх постачальнику відповідних послуг.      
Господарський суд першої інстанції правомірнго зазначив про відсутність  доказів порушення ланцюгу перерахування грошових коштів за Постановою № 256, які спрямовувались на погашення заборгованості відповідача по отриманому природному газу за квітень 2017 року та ненадання позивачем доказів протилежного, й відповідно, відсутність факту прострочення отримання постачальником природного газу грошових коштів, які профінансовані за Державним бюджетом України на користь відповідача в якості виконання програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій за Порядком  №  256. 
Разом з цим, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що  всупереч нормам  чинного законодавства, позивач  у розрахунках розміру штрафних санкції не визначає Порядок № 256 як підставу розрахунку відповідача за оплату вартості поставленого природного газу, тобто не пов`язує оплати проведені відповідачем за квітень 2017 року із державними субвенціями, проведеними на підставі Порядку № 256 та  при цьому поділяє цю суму на дві проплати (37 984,21 грн. та 304 959,86 грн.) та нараховує на суму 37 984,231 грн. похідні вимоги, що є порушенням проведених розрахунків, з огляду на наступне.
Чинною з 01 січня 2018 року постановою Кабінету Міністрів України  № 951 внесено зміни до Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 року за № 357 , у зв`язку з якими абзац 1 у пункті 43 викладено в новій редакції: "Сторони погодили, що з урахуванням пункту 54 цього договору укладення договорів про організацію взаєморозрахунків не звільняє споживача від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором, включаючи обов`язок споживача сплатити на користь постачальника неустойку (штраф, пеню), платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості, крім сум, сплачених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256, але не обмежуючись таким обов`язком. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256".
У пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 року № 357 Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 951 рекомендовано постачальнику природного газу враховувати положення Примірного договору, затвердженого пунктом 1 цієї постанови, під час укладення договорів про постачання природного газу виробникам теплової енергії (надалі у тексті - Примірний договір № 357).
У пункті 12 Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від                  22 березня 2017 року № 187 (в редакції, чинній станом на 01 січня 2018 року) було передбачено, що постачання природного газу НАК Нафтогаз України виробникам теплової енергії здійснюється за цінами, визначеними відповідно до пункту 13 цього Положення, на підставі договору, що враховує положення примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а у випадках, передбачених Законом України Про ринок природного газу, - на підставі типового договору з дотриманням принципу недискримінації.
Таким чином, законодавець рекомендував Нафтогаз України при погодженні умов договору про постачання природного газу з виробниками теплової енергії врахувати умови пункту 43 Примірного договору № 357 про те, що на суми, сплачені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256 не нараховується не тільки пеня, але й платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.
Крім того, суд додаткова до вище зазначеного вказує, що положення статті                             527 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, не може застосовуватись у даних правовідносинах, оскільки держава взяла на себе зобов`язання з оплати придбаного природного газу в розмірах наданих пільг та субсидій в силу положень Порядку № 256. 
При цьому, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі отриманих пільг та субсидій населенням на відповідні території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, якою приймаються законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій. 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України).  Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року              №15-рп/2004, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм. Справедливість як одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин та є одним із загальнолюдських вимірів права.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини стосовно важливості принципу "належного урядування" судом зазначено, що коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, пункт 120, ECHR 2000-І, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Цneryэldэz v.Turkey [GC]), заява №48939/99, пункт 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, пункт 72, від 08 квітня 2008 року, "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010  року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Цneryэldэz v. Turkey), пункт 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), пункт 119).
Відсутність порушення зобов`язання з оплати поставленого газу з боку відповідача виключає можливість стягнення з нього інфляційних втрат та 3% річних, оскільки частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних виключно у разі порушення ним грошового зобов`язання перед кредитором. 
Оскільки, як зазначено вище, у спірних правовідносинах відсутній факт порушення механізму перерахування з Державного бюджету України грошових коштів в рахунок погашення заборгованості по поставленому природному газу по Порядку №256, суд першої інстанції дійшов  правильного висновку про  відсутність підстав для застосування положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України до відповідної частини розрахунків.
Отже, врахувавши те, що розрахунок за транспортування природного газу в частині оплати його вартості за квітень 2017 року у сумі 342 944,07 грн.  був проведений за рахунок коштів, отриманих з Державного бюджету України на надання пільг, субсидій та компенсацій населенню в порядку, передбаченому Порядком №256, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про  відсутність правових підстав для нарахування відповідачу трьох відсотків та інфляційних втрат в цій частині (в частині суми оплат проведених державною на підставі Постанови № 256). 
Водночас, судом першої інстанції вірно встановлено, що  у спірних правовідносинах  оплата природного газу за період з жовтня по грудень 2016 року та з січня по квітень 2017 року проводилась як відповідачем за рахунок власних грошових коштів так і за рахунок грошових коштів, які надійшли по спільним протокольним рішенням, а за квітень 2017 року -  по Постанові № 256. 
Так, аналізуючи матеріали справи, підстави та предмет позову, з огляду на доказову базу, судом вірно встановлено, що у за період з жовтня по грудень 2016 року та за січень по квітень 2017 року відповідач здійснював розрахунки із позивачем з посиланням виключно на договір № 2372/1617-ТЕ-32 постачання природного газу від 09 вересня 2016 року.                                                                                                                                                                 Враховуючи, що в призначенні платежу міститься посилання виключно на договір, на підставі якого заявлений позов у даній господарській справі, а не на Порядок № 256, Порядки № 20 та 493, суд дійшов правильного висновку, що ці оплати здійснювалися за рахунок власник грошових коштів підприємства-відповідача, внаслідок чого за прострочення грошового зобов`язання нараховується пеня, інфляційні втрати та  3% річних (з розміру простроченого зобов`язання визначеного виходячи з кожного акту приймання-передачі природного газу та розміру зобов`язань держави). 
Як  зазначено вище, за умовами пунктів 8.1, 8.2 договору, за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках передбачених законодавством України і цим договором. У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21% та в розмірі 16,4 % річних (в редакції додаткової угоди № 2 від 31 березня 2017 року), але не більше подвійної облікової ставки  Національного Банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми прострочення платежу за кожен день прострочення платежу.
Перевіривши правомірність нарахування позивачем пені та виходячи з пункту                  8.2 договору, приписів статті 231 Господарського кодексу України, суд першої інстанції правомірно зазначив, що її нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства та умовам договору, втім її обчислення  позивачем є арифметично не вірним, оскільки у розрахунках штрафної санкції позивачем було безпідставно роздроблені суми які надходили за спільними протокольними рішеннями (Порядок № 20) за кожним актом приймання передачі з жовтня 2016 по квітень 2017 року, що в свою чергу призвело до збільшення суми похідних вимог. Суд, здійснивши розрахунок пені, беручи до уваги, що сума заборгованості в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюється спеціальним законом, а відповідача фактично усунуто від процесу розподілу отриманих грошових коштів, що зумовлює відсутність правової підстави для нарахування на цю суму (яка надійшла за спільними протокольними рішеннями) штрафної санкції, вірно встановив  встановив, що належно обчисленою  є сума пені 53 822,48 грн.
Поряд з цим, відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд, на підставі статті        551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, зменшити розмір пені на 90% від заявленої, посилаючись на те, що пеня нарахована на заборгованість, яка утворилась  у зв`язку з несвоєчасним  фінансуванням з державного бюджету  субвенцій  на покриття збитків від економічно необґрунтованих тарифів  та  з причин несвоєчасного розрахунку споживачів, зокрема, населення, причому з причин, які не залежать  від відповідача. 
      Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення вказаного клопотання, зважаючи на наступне.
       Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
    Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
         Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
        З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
  Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
      За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).
      За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
       Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
      Положеннями частини третьої     статті 551 Цивільного кодексу України       передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
       Тлумачення частини третьої     статті 551 Цивільного кодексу України       свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
          Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі 67/1346/15-ц.
       Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
      Згідно з положеннями частини першої       статті 233 Господарського кодексу України       у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
      При цьому, ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
       Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
        При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
        Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
      Аналогічна правова позиція викладена у постановах  Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18.
     Підстави та розмір зменшення стягуваної пені повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.
Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.
      Частина друга     статті 233 Господарського кодексу України  встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
      В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.
         Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
        Відповідно до положень статті  3, частини третьої статті  509 Цивільного кодексу України  загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.
      Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
      Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
За матеріалами справи судом першої інстанції правомірно встановлено наявність виняткових обставин, які можуть бути підставою для зменшення пені, а саме: - відповідно до умов договору відповідач отримував природний газ виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню; - відповідач є підприємством комунальної форми власності, основним видом економічним діяльності якого становить діяльність у сфері постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря;            - предметом судового розгляду є стягнення, в тому числі, штрафних санкцій та передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України нарахувань, що, в свою чергу, не є основним доходом позивача і не може впливати на його господарську діяльність; - позивач застосував до відповідача також таку міру відповідальності, як стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, та інфляційних нарахувань, які за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, що не передбачено умовами договору, однак передбачено нормами чинного законодавства; - позивачем не надано доказів понесення збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах, з урахуванням приписів частини 2 статті 233 Господарського кодексу України. 
Крім цього, слід враховувати несвоєчасне фінансування з державного бюджету  субвенцій  на покриття збитків відповідача від економічно необґрунтованих тарифів  та  несвоєчасний розрахунок  споживачів ,зокрема, населення, тобто причини, які не залежать  від відповідача та призводять до несвоєчасного розрахунку за поставлений природний газ. 
Крім цього суд першої інстанції  також правомірно врахував, що  стягнення пені у повному розмірі спричинить блокування діяльності підприємства-відповідача, яке здійснює виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та   місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії, розподіл та реалізація теплової енергії усім групам  споживачів за тарифами, що регулюються відповідно до чинного законодавства, контроль за раціональним споживанням теплової енергії та в подальшому може привезти до банкрутства даного підприємства, яке має стратегічне значення для міста Вовчанськ.
      При цьому, також слід прийняти до уваги  поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним заходів для виконання прийнятих на себе зобов`язань за договором, підписання спільних протокольних рішень, враховуючи при цьому факт повного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати за поставлений у спірний період  природний газ ще до звернення позивача з даним позовом до суду (повну сплату вартості поставленого природного газу),незважаючи на збиткову діяльність та наявність значної дебіторської заборгованості споживачів; природний газ, який постачався за Договором, використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається пільговими побутовими споживачами, а не для власних потреб, а заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений природний газ виникла у зв`язку з несвоєчасною оплатою споживачами послуг відповідача з теплопостачання та встановлення економічно необґрунтованих тарифів на комунальні послуги; ненадання позивачем доказів на підтвердження погіршення власного фінансового стану, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання йому збитків в результаті дій відповідача з виконання умов Договору; співвідношення розміру неустойки з наслідками порушення вказаного зобов`язання,  вбачається наявність підстав для реалізації судом права щодо зменшення розміру пені.
Беручи до уваги наведене, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення сум штрафних санкцій, оцінивши надані сторонами докази, зважаючи на те, що основним різновидом господарської діяльності відповідача є діяльність в сфері забезпечення централізованого теплопостачання установам бюджетної сфери та надання послуг населенню з теплопостачання, а також беручи до уваги суспільну необхідність господарської діяльності відповідача та відіграння нею особливої соціальної ролі, суд  першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про винятковість даного випадку та наявність  у зв`язку з цим підстав скористатися повноваженнями, наданими йому чинним законодавством, а саме статтею 233 Господарського кодексу України та статтею 551 Цивільного кодексу України, та зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій (пені) до 90 % від правомірно нарахованих 53 822,48 грн. та стягнути з відповідача 5 382,24 грн. пені за неналежне виконання умов договору.
       При цьому суд також враховує, що пеня за своєю правовою природою є важелем впливу на боржника і засобом спонукання боржника до виконання своїх обов`язків щодо сплати боргу, а не засобом безпідставного збільшення суми грошового зобов`язання та, як наслідок, отримання кредитором додаткового доходу, в той час як стягнення 3% річних, інфляційних втрат та частини заявленої до стягнення суми пені має забезпечити баланс інтересів сторін.Такі висновки  повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною у подібних спірним правовідносинах, зокрема, в постановах від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 11.02.2020 у справі №918/114/19.
          З урахуванням наведеного, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи скаржника щодо відсутності виняткових обставин для зменшення пені.
          З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи, викладені        в апеляційній        скарзі є необґрунтованими,        оскільки не відповідають вимогам закону, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення та задоволення апеляційної скарги.
          Оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
          Апеляційна скарга    на рішення господарського суду задоволенню не підлягає.
          Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника у відповідності до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
           Керуючись ст.ст. 86,129, 236, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 09.03.2021 року (повне рішення складено 17.03.2021 року) у справі №922/3325/19  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
                 Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.                                              
          У судовому засіданні 09.06.2021 р. оголошено вступну та резолютивну частину.
              Повний текст постанови складено та підписано 10.06.2021 р.      

Головуючий суддя                                                                    Л.Ф. Чернота

Суддя                                                                                           Н.В. Гребенюк  

Суддя                                                                                           О.Є. Медуниця