УХВАЛА
8 червня 2021 року
м. Київ
справа № 2/70/1997
провадження № 13-99зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,  ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,  ОСОБА_17 ,  ОСОБА_18 
розглянула заяву засудженого ОСОБА_19 про перегляд за  виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) ухвали Київського міського суду від 22 серпня 2000 року і 
встановила:
Як убачається з наявних у Верховному Суді матеріалів, за вироком Київського міського суду від 2 червня 1997 року, з урахуванням змін, унесених 31 липня 1997  року Верховним Судом України, ОСОБА_19 було засуджено за  пунктами  «г», «ж» ст. 93, ч. 3 ст. 222, ст. 17 та ч. 2 ст. 2153, ч. 2 ст. 140 Кримінального кодексу України 1960 року до покарання у виді смертної кари з конфіскацією всього майна, яке Київський міський суд ухвалою від 22 серпня 2000 року замінив на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
Надалі ОСОБА_19 неодноразово звертався до національних судів із питанням звільнення його від відбування призначеного заходу примусу, однак йому було відмовлено з посиланням на відповідні норми чинного законодавства (ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 23 та 24 грудня 2014 року, 10 та 26 лютого 2015 року, 9 березня 2017 року, 9 лютого 2021 року, Апеляційного суду Вінницької області від 3 та 30 березня 2015 року, 25 травня 2017 року, Вінницького апеляційного суду від 26 квітня 2021 року, Апеляційного суду м. Києва від  14  травня 2015 року, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2015 року, 6 липня 2017 року; справи  № 127/25006/14-к, № 127/25683/14-к, № 127/26208/14-к, № 127/490/15-к, № 127/4051/17, № 127/18659/20).
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 1 квітня 2021 року в  справі «Фарзієв та інші проти України» (заява № 63747/14 та 23 інших, у тому числі ОСОБА_19 ) констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. ЄСПЛ постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію. 
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, ОСОБА_19 звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі – Велика Палата) із заявою про перегляд ухвали від 22 серпня 2000 року за виключними обставинами. На думку заявника, довічне позбавлення волі є катуванням, а встановлене порушення ст. 3 Конвенції є  підставою для зміни або скасування оспорюваної ухвали в частині покарання, яке за видом має бути строковим, тобто більш м`яким. 
Велика Палата, перевіривши подану заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити з огляду на таке.
ЄСПЛ у рішенні «Фарзієв та інші проти України», констатуючи порушення ст.  3  Конвенції стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення, зазначив, що Конвенція не забороняє застосування цього виду покарання до осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, таких як убивство. Однак у  європейській пенітенціарній політиці робиться наголос на реабілітації ув`язнених; первинне виправдання ізоляції особи від суспільства може втратити актуальність після тривалого відбуття покарання. Тож для додержання вимог ст. 3 Конвенції має існувати можливість скорочення довічного ув`язнення, тобто засуджений повинен мати перспективу звільнення та можливість перегляду вироку на основі оцінки того, чи існують законні пенологічні підстави для його тривалого ув`язнення, до яких належать: покарання, стримування, захист громадськості та реабілітація. Разом із цим ЄСПЛ постановив, що сам факт визнання існування порушення вже є достатньою справедливою компенсацією. 
Таким чином, у рішенні міжнародної судової установи, на яке ОСОБА_19 посилається як на підставу для перегляду, ЄСПЛ указав на системну проблему в  українському законодавстві, що належить подолати заходами загального характеру – шляхом унесення до чинних законів змін, спрямованих на усунення її першопричини, а саме шляхом запровадження в Україні процедур, котрі би на  законодавчому рівні забезпечували у перспективі можливість звільнення або  дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.
Удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, унесення до них змін та доповнень є прерогативою законодавчої влади і не належить до  повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, у тому числі й на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Застосовані у справі ОСОБА_19 принципи та характер констатованого порушення Конвенції свідчать про те, що не було додержано такого права заявника, яке наразі неможливо відновити у вигляді того ж стану чи становища, що існували до порушення Конвенції. У таких випадках, з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи від 19 січня 2000 року, засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру, виконання яких покладається на компетентні органи державної влади.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Рішення ЄСПЛ, ухвалене на користь ОСОБА_19 та 23 інших осіб, не містить вказівок на те, що в основі констатованих щодо заявника порушень Конвенції лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні, або що ці порушення були спричинені рішеннями, ухваленими щодо засудженого, котрі й  надалі зумовлюють шкідливі наслідки і їх не може бути усунуто іншим способом, ніж як скасування оспорюваного судового рішення.
З урахуванням наведеного відсутні правові підстави для відкриття провадження за заявою ОСОБА_19 про перегляд ухвали від 22 серпня 2000 року за  виключними обставинами у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
З огляду на викладене у відкритті провадження за заявою ОСОБА_19 слід відмовити, а заяву – повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтями 459, 463, 464 КПК, Велика Палата Верховного Суду
постановила:
Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_19 про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст.  459 КПК ухвали Київського міського суду від 22 серпня 2000 року.
Заяву ОСОБА_19 повернути заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                     ОСОБА_1 Судді: 
ОСОБА_2                                          ОСОБА_10 
ОСОБА_3                                                ОСОБА_11 
ОСОБА_4                                                  ОСОБА_12 
ОСОБА_5                                                 ОСОБА_13 
ОСОБА_6                                       ОСОБА_14 
ОСОБА_7                                             ОСОБА_15 
ОСОБА_8                                       ОСОБА_16 
ОСОБА_9                                                 ОСОБА_17 
                                                                       ОСОБА_18