ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/707/21 Справа № 205/1765/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Скрипник К. О. Суддя у 2-й інстанції - Слоквенко Г. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 травня 2021 року                                                                м. Дніпро
Суддя Судової палати у кримінальних справах Дніпровського апеляційного суду Слоквенко Г.П., у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро розглянувши апеляційну скаргу адвоката Вєдути В.В. діючого в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2021 року в справі про адміністративне правопорушення, якою 

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який мешкає: АДРЕСА_1 

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
       Вказаною постановою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) гривень.
       Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір по справі на користь держави в розмірі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні).
        ОСОБА_1 визнано винним в тому, що 20 лютого 2021 року о 14.45 годині, в м.Дніпро, на перехресті просп. Металургів та вул. Демократична, керуючи трамвайним потягом Т-4ДМТ, інвентаризаційний номер 1442, під час руху при виникненні перешкоди для руху, не вжив всіх необхідних заходів для зниження швидкості, аж до зупинки транспортного засобу, через що здійснив зіткнення з автомобілем «Mercedes-Benz», д/н  НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який зупинився попереду. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам спричинені механічні пошкодження, чим завдана матеріальна шкода. 

Вимоги апеляційної скарги та узагальненні доводи особи, яка її подала.
       Не погоджуючись з вищевказаною постановою, адвокат Вєдута В.В. діючий в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2021 року та провадження щодо останнього закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
       В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.
       Зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги пояснення захисника Вєдути В.В. На думку апелянта, суд першої інстанції порушив права ОСОБА_1 ч. 1 ст. 24 Конституції України.
       Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовився призначати експертизу. 
       Акцентує увагу на тому, що при складанні протоколу, працівники поліції не звернули увагу на факт порушення водієм ОСОБА_2  п.п. 17.3 ПДР. 

Позиція учасників апеляційного перегляду.
       В судовому засіданні ОСОБА_1 та діючий в його інтересах адвокат Вєдута В.В. апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати і провадження по справі закрити за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
       Потерпілий ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви апеляційного суду.
       Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
       Відповідно до ст. 294 КУпАП України постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено. 
       У відповідності до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.
       Так, відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. 
       У відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року судам слід враховувати на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності.
       Статтею 124 КУпАП передбачено відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.
       Дані вимоги закону судом першої інстанції були виконані.
       Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП є законними та відповідають фактичним обставинам справи.
       Окрім того вина ОСОБА_1 підтверджується наступними доказами, а саме: даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №416997 від 20.02.2021 року, схемою місця ДТП від 20.02.2021 року та фото таблицею до неї, письмовими поясненнями учасників ДТП від 20.02.2021 року. 
       Так, пунктом 12.3 ПДР України зазначено, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. 
       Доводи апелянта з приводу того, що водій ОСОБА_2 не виконав вимоги п.п. 17.3 ПДР є неспроможними, оскільки з матеріалів справи, зокрема схеми місця ДТП та фототаблиці вбачається, що в момент зіткнення трамвайного потягу Т-4ДМТ, інвентарний номер 1442 та транспортним засобом «Mercedes-Benz», д/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , останній вже перебував на трамвайних коліях і пропускав автомобілі, які рухались в протилежному напрямку, а відтак в даному випадку слід брати до уваги саме п.п. 12.3 ПДР, а не п.п. 17.3 ПДР.
       Більш того, у своїх поясненнях водій ОСОБА_1 підтвердив факт того, що бачив транспортний засіб «Mercedes-Benz», д/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 за 8 метрів.
       Що стосується призначення судової авто-технічної експертизи необхідно зазначити наступне.
       У справах про порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, призначення судових авто-технічних експертиз є загальною практикою, оскільки для з`ясування обставин ДТП у багатьох випадках необхідні відповідні спеціальні знання. Разом з тим, призначення таких експертиз не є обов`язковим. У деяких випадках обставини ДТП можуть бути встановлені на підставі дослідження сукупності інших доказів.
       Слід звернути увагу на те, що призначення експертизи є правом суду, а не обов`язком.
       У цій справі місцевий суд обґрунтував свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 на підставі сукупності допустимих і належних доказів, які були наведені вище і які дозволили суду першої інстанції встановити обставини ДТП відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом». Місцевий суд правильно дійшов висновку про те, що питання про доведеність чи недоведеність порушення водієм ОСОБА_1 п. 12.3 ПДР України та встановлення чиї дії перебувають в причинно-наслідковому зв`язку з ДТП, що сталася, перебуває виключно в області права та не потребує спеціальних знань.
       Таким чином, даючи оцінку вищевказаним доказам, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильність встановлення місцевим судом фактичних обставин дорожньо-транспортної пригоди, зафіксованих в протоколі про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_1 уповноваженою особою поліції.
Всі докази, покладені судом в обґрунтування винуватості ОСОБА_1 , визнаються судом належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного.
       Твердження апелянта щодо відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП не узгоджуються із матеріалами адміністративного провадження та наявними в них доказами.
       Суду не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування вини ОСОБА_1  у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.  
       Відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини, яка є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.
       Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
       У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі - Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
       Місцевий суд наклав стягнення у межах санкції ст 124 КУпАП та в трьох місячний строк з дня вчинення правопорушення, тому підстав для закриття провадження на підставі п.7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у апеляційного суду не має.
       Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне та обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1  у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Справу судом першої інстанції розглянуто із дотриманням вимог ст. ст. 245, 280 КУпАП, докази під час розгляду справи перевірені на їх допустимість, належність та достатність, відповідно до ст. 252 КУпАП.
       При накладенні адміністративного стягнення відповідно до ст. 33 КУпАП, суд першої інстанції врахував характер вчиненого правопорушення, особу порушника ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
       За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову місцевого суду без змін.
       Керуючись ст. 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:
               
       Апеляційну скаргу адвоката Вєдути В.В. діючого в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2021 року — залишити без змін.
       
       Постанова набирає законної сили негайно, остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського
апеляційного суду                                                          Г.П. Слоквенко