Номер провадження: 22-ц/813/2062/21 
Номер справи місцевого суду: 522/8832/14-ц
Головуючий у першій інстанції Івченко В. Б.
Доповідач Дришлюк А. І.
                Категорія: 19

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2021 року        м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Фабіжевській Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2014 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність, -
        
ВСТАНОВИВ:

20.05.2014 року ПАТ «ДельтаБанк» звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність (а.с. 3-9).
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2014 року (суддя Івченко В.Б.) позовні вимоги Банку суд першої інстанції задовольнив в повному обсязі. А саме, суд вирішив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м., в рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №11372709000 від 17.07.2008 року у розмірі 151959 (сто п`ятдесят одну тисячу дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) доларів США 68 (шістдесят вісім) центів, що згідно курсу НБУ складає 1536190 (один мільйон п`ятсот тридцять шість тисяч сто дев`яносто) гривень 80 (вісімдесят) копійок, шляхом передачі ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказане майно. Визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м. Припинити право власності іпотекодавців ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м. в тому числі право володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою. Виселити з квартири АДРЕСА_1 іпотекодавців ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та всіх осіб, які проживають та зареєстровані за вказаною адресою. Витребувати у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та передати ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на квартиру АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» судовий збір у розмірі 3654 (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) гривні (а.с. 124-126).
04.06.2020 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав заяву про перегляд заочного рішення від 08.09.2014 року (а.с. 137-144).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.07.2020 року (суддя Свячена Ю.Б.) заяву про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення (а.с. 162-165).
31.07.2020 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2014 року. В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на те, що стаття 37 ЗУ «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Апелянт зазначає, що Іпотечний договір від 17.07.2008 року не містить застереження, яке б прирівнювало цей іпотечний договір до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, апелянт зазначає, що предмет іпотеки був придбаний до укладення іпотечного договору, а тому суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права в частині позовних вимог про виселення відповідачів з іпотечного майна. Також апелянт зазначає, що не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, в якому було ухвалено оскаржуване рішення, а в матеріалах справи відсутні докази направлення копії позовної заяви, ухвали про відкриття провадження і судової повістки відповідачам та третій особі. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с. 175-182).
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
12.04.2021 року представник ПАТ «Дельта Банк» направив на електронну адресу апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи та про проведення наступного судового засідання в режимі відео конференції забезпечення якої доручити одному з місцевих судів м. Києва.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.04.2021 року вказане клопотання було залишено без задоволення з огляду на те, що заявник пропустив строк на звернення до суду з відповідним клопотанням.
В судовому засіданні 15.04.2021 року представник апелянта – ОСОБА_2 просив задовольнити апеляційну скаргу. 
Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились. Пояснення, відзив на апеляційну скаргу до суду не подавали. Про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача? пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги з врахуванням предмету та підстав заявленого позову в суді першої інстанції. 
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. У цих нормах задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки ототожнюється передусім із способом звернення стягнення, який, разом з іншими, може застосовуватися, якщо це передбачено договором. Тому, в разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції та задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне.

Щодо належного повідомлення учасників справи
Відповідно до положень ст. 224 ЦПК України в редакції, на момент розгляду справи судом першої інстанції, уразі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина четверта стаття 169 ЦПК України в тій же редакції).
Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції заочного рішення процесуальний закон передбачав, що заочний розгляд справи може відбуватися у випадку повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.
За обставинами даної справи відомостей щодо належного повідомлення відповідача про перше судове засідання 07.07.2014 року, матеріали справи не містять. Отже для проведення заочного розгляду справи суд першої інстанції критерій повторної неявки відповідача не дотримав. 
Крім того, повістка про судове засідання на 08.09.2014 року, адресована ОСОБА_5 , повернулась до суду за закінченням строку зберігання.
Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.
У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (частина четверта статті 74 ЦПК України у зазначеній редакції).
Відтак, положення ЦПК України, в редакції на момент ухвалення заочного рішення, не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Вказана позиція узгоджується з висновком ВП ВС в постанові від 12.12.2018 року в справі № 752/11896/17-ц. З огляду на вказане апеляційний суд приймає до уваги відповідні доводи апелянта.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Таким чином, оскільки справу було розглянуто за відсутності відповідача, докази належного повідомлення якого про час та місце судового засідання в матеріалах справи відсутні, на що апелянт звернув увагу в своїй скарзі, апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Фактичні обставини справи та оцінка апеляційного суду
Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції 17.07.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений Договір про надання споживчого кредиту №11372709000, згідно якого Банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 77000 доларів США у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності в строк до 17.07.2018 року із сплатою 15% річних за користування кредитом (а.с. 12-18).
З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним Кредитним договором, 17.07.2008 року між  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 був укладений Іпотечний договір відповідно до умов якого Іпотекодавці ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 28-30).
Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М., 27.09.2002 року(а.с. 48-49).
В зв`язку з тим, що позичальник належним чином свої обов`язки не виконує, виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 151959,68 доларів США, що в еквіваленті складає 1536190,80 грн.
08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях, та АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с. 58-61).
Разом з тим, суд першої інстанції, не звернув увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 35 вказаного Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. 
Відповідно до ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Частина перша статті 38 Закону України «Про іпотеку» встановлює право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві як на підставі рішенні суду, так і на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі). Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чизастереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» врегульовано порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду та передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.
Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, позивач відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» має можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки – це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Дана позиція висловлена Верховним судом України в справах № 6-1851цс15, № 6-2967цс16, а також Верховним Судом в постановах від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс 18), від 29.05.2018 року в справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18). Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. При цьому апеляційний суд зауважує, що суди першої та апеляційної інстанції мають право відступити від позицій суду касаційної інстанції в аналогічних справах з належним мотивуванням відповідного рішення в залежності від обставин конкретної справи, яка розглядається судом. Підстав для відступлення від сформованої позиції ВП ВС не встановлено.
Отже, враховуючи наведені норми діючого законодавства в системному аналізі з позиціями суду вищої інстанції та в контекстному взаємозв`язку з обставинами даної справи, оскільки визнання права власності на предмет іпотеки є позасудовим врегулюванням спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду апеляційний суд, а суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотеко держателем, апеляційний суд приймає до уваги відповідні доводи апеляційної скарги та скасовує рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги, з огляду на встановлені обставини справи та вище викладені висновки апеляційного суду, не впливають на вирішення справи по суті, а тому не приймаються до уваги апеляційним судом. Апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30).
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, заочне рішення – скасовує та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2014 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність – залишити без задоволення.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дришлюк

                                                                               Р.Д. Громік

                                                                       М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови складено 23 квітня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                А.І. Дрішлюк

15.04.2021 року                                                                 м. Одеса