Постанова
Іменем України
 
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/44364/18
провадження № 61-11248св20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач	-	ОСОБА_1 ,	
відповідачі:     треті особи:  	   	публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, ОСОБА_2 ,  	
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2019 року в складі судді Дубас Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 25 червня         2020 року в складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У листопаді 2018 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом, в якому просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу (відступлення) права вимоги за кредитним договором № 374/П/99/2007-978, укладений 23 жовтня 2018 року між публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» ( далі - ПАТ «КБ «Надра») в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової І. О., та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» (далі - ТОВ «ФК «Алькор Інвест»); визнати недійсним договір про відступлення прав за договором іпотеки від 17 лютого 2012 року по кредитному договору № 374/П/99/2007-978, укладений 23 жовтня 2018 року між вказаними сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстровим № 798.
Позов мотивовано тим, що 23 жовтня 2018 року між ПАТ «КБ «Надра» (первісний кредитор) та ТОВ «ФК «Алькор Інвест» (новий кредитор) за результатами відкритих торгів (аукціону) з продажу майнових прав, оформлених протоколом електронного аукціону № UA-EA-2018-07-19-000016-b від 02 жовтня 2018 року, складеного ТБ «Аукціоніст», укладено договір купівлі-продажу (відступлення) права вимоги за кредитним договором, за умовами якого первісний кредитор передав у власність новому кредитору право вимоги до позичальника за кредитним договором № 374/П/99/2007-978 від 02 серпня 2007 року з додатковими угодами/договорами (за наявності) зазначеними у додатку  № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників позичальника, спадкоємців позичальника, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки позичальника, або які зобов`язані виконати обов`язки позичальника, за кредитним договором. Новий кредитор сплачував первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором. 23 жовтня 2018 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Алькор Інвест» також укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки, посвідченого 17 лютого 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстровим № 798, на підставі якого внесено запис про іпотеку за № 28510065, де новим іпотекодержателем зазначено ТОВ «ФК «Алькор Інвест», боржник - ОСОБА_1 . Згідно акту приймання-передачі оригіналів документів від 23 жовтня 2018 року, що є додатком № 3 до спірного договору купівлі-продажу (відступлення) по договору кредиту, первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв копії кредитного договору та договору іпотеки, що на думку позивача не підтверджує наявності у первісного кредитора права вимоги до ОСОБА_1 , а тому воно не могло бути відступлене новому кредитору. Також не вбачається, що первісним кредитором було передано новому кредитору  додаткову угоду № 1 від 20 серпня 2010 року до кредитного договору, якою його було викладено в новій редакції. Крім цього, загальний розмір заборгованості боржника по кредитному договору на дату укладення договору про відступлення права вимоги по ньому, який зазначений в додатку № 1 до цього договору, складає 97 696,93 євро, що є еквівалентним 3 153 228,79 грн, з яких основний борг - 52 385,76 євро, відсотки - 21 349,99 євро, пеня - 23 691,18 євро. Однак не зазначено, за який період нараховується заборгованість по відсотках та пені, а також відсутня інформація з рахунків первісного кредитора, на яких обліковується заборгованість.  Позивач також зазначала, що з умов договору купівлі-продажу права вимоги вбачається дисконтування суми боргу у розмірі 3 152 740,33 грн, що на її думку свідчить  про правову природу цього договору, як договору факторингу, а не цесії, що вказує на удаваність цього правочину. ОСОБА_1 вважає, що ТОВ «ФК «Алькор Інвест» неправомірно являється   іпотекодержателем нерухомого майна, що надає йому права як іпотекодержателю скористатись правами, передбаченими статтями 37-38 Закону України «Про іпотеку» та здійснити відчуження предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Рішення судів мотивовані тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для визнання відповідних спірних правочинів недійсними, а також не доведено порушення прав та інтересів позивача внаслідок їх укладення. У зв`язку із цим, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги були визнані необґрунтованими, а тому суди відмовили у їх задоволенні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2020 року ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2019 року та постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року, надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 12 серпня 2020 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами неправомірно та безпідставно ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки в оскаржуваних судових рішеннях вони не дали оцінку тому, що ПАТ «КБ «Надра» не передавав ТОВ «ФК «Алькор Інвест» оригіналів правовстановлюючих документів (зокрема, додаткову угоду № 1 до договору кредиту), а також документів, які підтверджують наявність, склад та розмір невиконаного зобов`язання позивача. Судами не враховано, що внаслідок проведення 02 жовтня 2018 року відкритих торгів (аукціону) з продажу активів (майна) банків, що виводяться з ринку або ліквідуються, було реалізовано лише право вимоги за кредитним договором       № 374/П/99/2007-978 від 02 серпня 2007 року, однак право вимоги за іпотечним договором від 17 лютого 2012 року на торги не виставлялося. Суди не взяли до уваги, що позивачу не було надано доказів того, що відступлення права грошової вимоги справді мало місце, а також ту обставину, що в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває справа                       № 369/10293/19 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Алькор Інвест», державного реєстратора КП «Путрівське» Рибалко В. М. про скасування державної реєстрації права власності та поновлення запису про право власності на предмет іпотеки. Підставою касаційного оскарження зазначено відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).
Позиції інших учасників 
11 вересня 2020 року представник ТОВ «ФК «Алькор Ігвест» - Голуб І. А., надіслала засобами поштового зв`язку відзив на касаційну скаргу, вказуючи на її необґрунтованість та просила відмовити у її задоволенні. Однак, відзив надісланий до суду з пропуском строку, визначеного ухвалою суду від 12 серпня 2020 року про відкриття касаційного провадження, тобто після спливу 10 днів після отримання даної ухвали відповідачем 28 серпня 2020 року, і він не містить клопотання про поновлення строку на його подання, а тому в силу вимог статей 126, 395 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) даний відзив залишається без розгляду. Разом із цим, в установлений судом строк, відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходили.
Фактичні обставини, встановлені судами 
02 серпня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра», яке змінило найменування на ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено кредитний договір № 374/П/99/2007-978, за умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошті (кредит) у сумі 61 646,49 євро в порядку і на умовах, визначених цим договором. Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 9,2% річних; кредит надано строком на 240 місяців.
02 серпня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 (поручитель) укладено договір поруки, за умовами якого поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання  ОСОБА_1    взятих на себе зобов`язаньпо кредитному договору № 374/П/99/2007-978 від 02 серпня 2007 року.
17 лютого 2012 року між ПАТ «КБ «Надра» (іпотекодержатель) та      ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов`язання по кредитному договору № 374/П/99/2007-978 від 02 серпня 2007 року передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_2 . Даний договір посвідчений 17 лютого 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстровим № 798.
На виконання рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 11 липня 2018 року №1635 «Про затвердження умов продажу активів ПАТ «КБ «Надра», на відкритих торгах (аукціоні) були реалізовані права вимоги за кредитним договором № 374/П/99/2007-978 від 02 серпня 2007 року із забезпеченням (квартира).
Відповідно до результатів проведених 02 жовтня 2018 року електронних торгів, оформлених протоколом електронного аукціону № UA-EA-2018-07-19-000016-b, їх переможцем було визнано ТОВ «ФК «Алькор Інвест».
23 жовтня 2018 року між ПАТ «КБ «Надра» (первісний кредитор) та ТОВ «ФК «Алькор Інвест» (новий кредитор) укладено договір № 374/П/99/2007-978 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором. Згідно договору про відступлення права вимоги, за результатами відкритих торгів (аукціону) з продажу майнових прав, оформлених протоколом № UA-EA-2018-07-19-000016-b від 02 жовтня 2018 року, складеного ТБ «Аукціоніст», первісний кредитор передає у власність новому кредитору, а новий кредитор приймає у власність права вимоги до позичальника за кредитним договором № 374/П/99/2007-978 від 02 серпня 2007 року з додатковими угодами/договорами (за наявності) зазначеними у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників позичальника, спадкоємців позичальника, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки позичальника, або які зобов`язані виконати обов`язки позичальника, за кредитним договором; новий кредитор сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором; новий кредитор сплачує первісному кредитору ціну продажу, відповідно до протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких визнано нового кредитора, а саме: 488 457,47 грн без ПДВ. Ціну договору сплачено новим кредитором первісному кредитору у повному обсязі до моменту укладення цього договору.
 Згідно із актом приймання-передачі оригіналів документів від 23 жовтня 2018 року (додаток № 3 до договору відступлення права вимоги) банк передав ТОВ «ФК «Алькор Інвест» копії кредитного договору та договору поруки від 02 серпня 2007 року.
23 жовтня 2018 року між ПАТ «КБ «Надра» (первісний кредитор) та ТОВ «ФК «Алькор Інвест» (новий кредитор) укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки від 17 лютого 2012 року, укладений між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 по кредитному договору № 374/П/99/2007-978 від 02 серпня 2007 року, посвідчений 17 лютого 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстровим № 798.
Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстровим № 8672.
Відповідно до акту приймання-передачі документів (додаток № 1 до договору) банк передав ТОВ «ФК «Алькор Інвест» дублікат договору іпотеки від 17 лютого 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу  Ковальчуком С. П., дублікат якого виданий 23 жовтня 2018 року цим же нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 8671.
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 23 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. внесений запис, відповідно до якого іпотекодержателем за договором іпотеки від 17 лютого 2012 року є ТОВ   «ФК «Алькор Інвест», боржником - ОСОБА_1 .
 Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як вбачається із касаційної скарги, рішення судів попередніх інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із їх необґрунтованості, оскільки позивачем не доведено порушення її прав і законних інтересів внаслідок укладення відповідних договорів між відповідачами та відповідно не доведено наявності підстав для визнання недійсними оспорюваних правочинів.
Верховний Суд погоджується із відповідними висновками судів першої таапеляційної інстанцій, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленим судами на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих доказів.
Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). 
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
У частині першій статті 215 ЦК Українивизначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Як зазначено у частині першій статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Відступлення права вимоги  (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і  оплатним. У останньому  випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки стаття 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.
Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін, а тому регулюються цивільним законодавством.
Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
У статті 1079 ЦК України зазначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України).
Згідно пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).
Разом з тим у статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що факторинг являється кредитною операцією.
Таким чином, договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.
Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.
Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.
Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує  послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.
Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.
Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги).
Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст,  суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 910/7038/17.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що спірний договір від 23 жовтня 2018 року купівлі-продажу (відступлення) права вимоги за кредитним договором № 374/П/99/2007-978, є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за цим договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує  послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними.
Разом із цим, судами попередніх інстанцій обґрунтовано встановлено, що позивачем не доведено наявність інших фактичних та правових підстав для визнання недійсними спірних правочинів.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року № 638/2304/17 наявний висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від        16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Ураховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши належними чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1  у зв`язку із його необґрунтованістю.
Верховний суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо непередання новому кредиторові оригіналів документів, які засвідчують права, що передаються, та інформації, яка є важливою для їх здійснення, оскільки дані обставини не можуть бути підставою для визнання спірних правочинів недійсними. 
Також є необґрунтованими аргументи скарги щодо неврахування судами наявності у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області справи № 369/10293/19 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Алькор Інгвест», державного реєстратора КП «Путрівське» Рибалко В. М. про скасування державної реєстрації права власності, поновлення запису про право власності на предмет іпотеки, оскільки ця обставина жодним чином не свідчить про недійсність оспорюваних позивачем договорів.
Інші аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку і його висновки є достатньо аргументованими. У зв`язку із цим Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Судами попередніх інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судовірішення - без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:	В. М. Ігнатенко     С. О. Карпенко     В. А. Стрільчук