Постанова
Іменем України
 
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 2-7122/11
 
провадження № 61-2224 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - на ухвалу Одеського апеляційного суду від 11 січня 2021 року у складі судді Громіка Р. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання мирової угоди, такою, що не підлягає виконанню, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Заява мотивована тим, що Другим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (далі - Другий Приморський ВДВС Одеського МУЮ) було відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-7122/11, виданого Приморським районним судом м. Одеси від 20 лютого 2012 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 186 167,30 грн.
15 вересня 2014 року боржник звернувся до Другого Приморського ВДВС Одеського МУЮ із заявою про добровільне врегулювання порядку виконання судового рішення шляхом укладення мирової угоди.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2014 року подання Другого Приморського ВДВС Одеського МУЮ про визнання мирової угоди на стадії виконання судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено.
Визнано мирову угоду про закінчення виконавчого провадження, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за якою:
1. ОСОБА_2 визнає заборгованість перед ОСОБА_1 , що зазначена в рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2011 року, у розмірі 186 167,30 грн.
2. В рахунок погашення заборгованості у розмірі 186 167,30 грн згідно із рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2011 року ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_1 автомобіль марки LEXUS RX-300, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова) НОМЕР_2 .
3. У зв`язку з досягненням домовленості та добровільним врегулюванням порядку виконання судового рішення, виконавче провадження № 31752247 щодо виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 186 167,30 грн закінчити.
Вказувала, що виконати ухвалу суду про затвердження мирової угоди неможливо у зв`язку з тим, що вказаний транспортний засіб оголошено у розшук.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати мирову угоду, яка була затверджена ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2014 року, такою, що не підлягає виконанню.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2020 року у складі судді Свяченої Ю. Б. заяву ОСОБА_1 задоволено.
Визнано мирову угоду, затверджену ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2014 року такою, що не підлягає виконанню.
 
Ухвала суду мотивована тим, що мирова угода передбачала вжиття примусових заходів та можливість її примусового виконання шляхом передачі у власність ОСОБА_1 автомобіля марки LEXUS RX-300, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , який наразі перебуває у розшуку та не знаходиться у розпорядженні ані у заявника ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 , тому суд дійшов висновку, що заява про визнання мирової угоди, затвердженої ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2014 року, такою, що не підлягає виконанню, підлягає задоволенню.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 січня 2021 року справу за указаним позовом за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2020 року повернуто до Приморського районного суду м. Одеси для виконання вимог, передбачених підпунктом 15.11. пункту 15 частини 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що згідно з частиною другою статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України. Ухвала про визнання мирової угоди такою, що не підлягає виконанню, до цього переліку не відноситься, що є підставою для повернення апеляційної скарги.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У лютому 2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив ухвалу Одеського апеляційного суду від 11 січня 2021 року скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, й передати справу на розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначав істотні для справи обставини, які не були враховані апеляційним судом, яким було встановлено, що предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції про визнання мирової угоди такою, що не підлягає виконанню, яка не включена до переліку ухвал, визначеного статтею 353 ЦПК України, на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу        № 2-7122/11 із Приморського районного суду м. Одеси. 
 
У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 квітня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно  повернув апеляційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2020 року, прийняту за результатами поданої ОСОБА_1 заяви про визнання мирової угоди такою, що не підлягає виконанню, не врахувавши застосовані судом першої інстанції норми статті 432 ЦПК України щодо розгляду заяв про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, а також норми Закону України «Про виконавче провадження».
Апеляційний суд належним чином не перевірив змісту положень статті 353 ЦПК України, пунктом 25 частини першої якої передбачено, що окремо від рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції про виправлення помилки у виконавчому документі або визнання його таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з чим не дотримався вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, допустив надмірний формалізм при вирішенні питання про прийняття апеляційної скарги та дійшов помилкового висновку щодо повернення апеляційної скарги заявнику.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Фактичні обставини справи
 
Встановлено, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
 
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2011 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на її користь суму боргу у розмірі 184 347,30 грн та судові витрати по справі. 
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2012 року заяву представника ОСОБА_2 про перегляд вищевказаного заочного рішення залишено без задоволення.
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2014 року по справі № 2-7122/11 подання Другого Приморського ВДВС Одеського МУЮ про визнання мирової угоди на стадії виконання судового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено, визнано мирову угоду про закінчення виконавчого провадження, укладену між ОСОБА_1 та                                     ОСОБА_2 , за якою:
1. ОСОБА_2 визнає заборгованість перед ОСОБА_1 , зазначену у рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2011 року у розмірі 186 167,30 грн.
2. В рахунок погашення заборгованості у розмірі 186 167,30 грн згідно із рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2011 року, ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_1 автомобіль марки LEXUS RX-300, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова) НОМЕР_2 . 
3. У зв`язку з досягненням домовленості та добровільним врегулюванням порядку виконання судового рішення, виконавче провадження № 31752247 щодо виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 186 167,30 грн закінчується.
 
Вказаний транспортний засіб знаходився на відповідальному зберіганні в порядку Закону України «про виконавче провадження» у ОСОБА_4 .
 
Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області (далі - ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області) Хлебникова О. В. від 05 січня 2015 року ВП № 45925604 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.
 
03 березня 2015 року спірний автомобіль ОСОБА_4 передав за актом-приймання передачі на відповідальне зберігання ОСОБА_5 .
 
Відповідно до акту опису й арешту майна від 17 квітня 2015 року, складеного старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області Хлебниковим О. В., транспортний засіб марки LEXUS RX-300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , сірого кольору описано, накладено арешт і передано на відповідальне зберігання ОСОБА_5 .
Не погоджуючись із вказаними діями старшого державного виконавця ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на дії старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області Хлебникова О. В.
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2015 року у справі № 522/11717/15-ц задоволено скаргу ОСОБА_1 , визнано неправомірним дії старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області Хлебникова О. В. щодо порушення порядку проведення виконавчого провадження, відкритого відповідно до постанови                                           ВП № 45925604, а також порушення майнових прав та інтересів ОСОБА_1 ; скасовано арешт та заборону здійснювати відчуження, накладеного на автомобіль марки LEXUS RX-300, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , відповідно до постанови ВП № 45925604.
 
Постановою виконуючого обов`язки начальника ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області Гамбалем О. Є. від 20 жовтня 2015 року в межах наданих йому повноважень, на підставі приписів статті 83 Закону України Про виконавче провадження», встановлено державному виконавцю Хлебникову О. В. провести подальші виконавчі дії, спрямовані на отримання від зберігача майна ОСОБА_5 автотранспортного засобу та передачі його ОСОБА_1 
 
20 жовтня 2015 року відновлено виконавче провадження № 45925604, зберігачу автотранспортного засобу ОСОБА_6 направлено вимогу із зобов`язанням повернути автотранспортний засіб до відділу державної виконавчої служби. 
 
Також постановою державного виконавця Хлєбнікова О. В. від 20 жовтня 2015 року автомобіль марки LEXUS RX-300, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , оголошено у розшук.
 
2.                 Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частини другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Відповідно до положень пункту 8 статті 129 Конституції України однією з засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд, до якого також відноситься і право апеляційного оскарження.
 
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у зазначеній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
 
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить наведену статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
 
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
 
Також у рішеннях Європейського суду з прав людини закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.
 
Так, у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.
 
Таким чином, апеляційне провадження є важливою процесуальною гарантією захисту прав і охоронюваних законом інтересів осіб, які брали участь у розгляді справи у випадках та порядку, встановлених ЦПК України.
 
Порядок та підстави апеляційного оскарження судових рішень урегульовано у главі 1 розділу V ЦПК України.
Згідно з частиною другою статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції.
 
При цьому відповідно до пункту 15.11. частини першої розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України подання апеляційних або касаційних скарг на ухвали суду першої або апеляційної інстанції не перешкоджає продовженню розгляду справи цим судом, крім випадків, коли до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються всі матеріали справи. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд першої інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню.
 
Повертаючи апеляційну скаргу, апеляційний суд виходив із того, що ухвала про визнання мирової угоди такою, що не підлягає виконанню, не відноситься, до перепілку ухвал суду першої інстанції, передбачених статтею 353 ЦПК України, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 208 ЦПК України (у редакції, чинній на час постановлення ухвали суду першої інстанції від 08 грудня 2020 року) передбачено, що ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом.
 
При постановленні ухвали від 08 грудня 2020 року про визнання мирової угоди такою, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив із того, що ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та керувався нормами Закону України «Про виконавче провадження» у відповідній редакції та положеннями статті 432 ЦПК України. 
 
У частинах першій, другій статті 432 ЦПК України визначено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. 
 
За змістом пункту 25 частини першої, частини другої статті 353 ЦПК України 
окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо виправлення помилки у виконавчому документі або визнання його таким, що не підлягає виконанню. 
 
Колегія суддів звертає увагу на те, що тлумачення положень статті 353 ЦПК України має відбуватися із урахуванням можливості/неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду.
 
Згідно з частиною другою статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
 
Зазначене положення слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду.
 
У справі, що переглядається, необхідно врахувати, що позивач звернулася до суду із заявою про визнання мирової угоди такою, що не підлягає виконанню, на стадії виконання судового рішення і оскаржити її одночасно з оскарженням рішення суду неможливо.
 
Апеляційний суд зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не переглядається в апеляційному порядку та безпідставно повернув справу до суду першої інстанції для виконання вимог, передбачених підпунктом 15.11. пункту 15 частини 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
У частині шостій статті 411 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Оскільки порушення апеляційним судом норм процесуального права призвело до ухвалення незаконного судового рішення, оскаржувана ухвала відповідно до статті 411 ЦПК Українипідлягає скасуванню з передачею справи для розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.
 
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 11 січня 2021 року скасувати.
 
Справу направити для розгляду до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                     В. В. Шипович