Номер провадження: 22-ц/813/2723/21 
Номер справи місцевого суду: 522/31102/13-ц
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2021 року                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А. П.,
за участю секретаря – Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26.10.2020 року по справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Андрія Олександровича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , -
ВСТАНОВИВ:
ІІ.ОПИСОВА ЧАСТИНА

До Приморського районного суду м. Одеси 22.10.2020 року надійшло подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Андрія Олександровича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .
Подання обґрунтоване тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А.О. знаходиться виконавче провадження ВП №60734362 з примусового виконання виконавчого листа №522/31102/13-ц, виданого 13.06.2014 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість у розмірі 9148,14 доларів США та 2 262,83 грн. 
Боржниця з`явилася до офісу приватного виконавця та повідомила, що не мешкає за місцем реєстрації та за місцем вказаному у виконавчому листі, місце проживання відмовилася повідомляти, вказала, що питання про погашення заборгованості буде вирішувати зі стягувачем. Декларацію про доходи та майно ОСОБА_3 не подала. Боржник за період з 15.05.2016 року по 31.08.2019 року 14 разів перетинав державний кордон України. Таким чином, маючи боргові зобов`язання боржник витрачає кошти на поїздки за межі України у той час, коли рішення суду не виконує.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.10.2020 року подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Андрія Олександровича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 – залишено без задоволення. 
Ухвала суду першої інстанції мотивованаа тим, що наміру боржника вибути за межі України задля ухилення від виконання зобов`язання також з матеріалів справи не вбачається, сам факт перетину державного кордону не свідчить про намір виїхати за межі України задля уникнення виконання рішення суду.

Не погоджуючись з ухвалою суду 10.11.2020 року представник Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» подав апеляційну скаргу.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.12.2020 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26.10.2020 року було залишено без руху.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.01.2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26.10.2020 року по справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Андрія Олександровича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 було відкрито.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.01.2021 року справу призначено до розгляду на 03 червня 2021 року на 09:30 год.

АТ «ощадбанк» не погоджується з ухвалою суду першої інстанції, вважає її незаконною та необгрунтованою, та такою, що прийнята судом з неправильним застостосуванням норм матеріального та процесуального права.
В обгрутнування доводів апеляційної скарги, апелянт зазначає, що відповідно до довідки Головного управління ДМС України в Одеській області від 11.12.2019 року боржник, документований паспортами громадянина України для виїзду за кордонм серії НОМЕР_1 від 30.07.2018 року та НОМЕР_2 від 15.04.2016 року.
Згідно довідки Державної прикордонної служби України від 10.01.2020 року, боржник 14 разів перетинав кордон у період з 15.05.2016 року по 31.08.2019 року.
Таким чином, апелянт вважає, що маючи боргові зобов`язання та знаючи про необхідність виконання рішення суду, боржник витрачає грошові кошти на поїздки за межі України у той час, коли він повинен виконати рішення суду.
Зазначає, що в добровільному порядку вимоги виконавчого документа боржником не виконано. Станом на теперішній час боржником не вжито заходів щодо виконання вимог виконавчого документу та не надано жодних пояснень стосовно не виконання.
Вказує, що божниця повідомила виконавця, що вона нібито самостійно буде вирішувати питання зі стягуваем про виконання судового рішення та погашення заборгованості. Однак, з часу відкриття виконавчого провадження з 27.11.2019 року боржницею ніяких грошових коштів в рахунок погашення заборгованості внесено не було. Дійсного наміру виконання рішення суду у боржника немає.
З огляду на зазначене в апеляційній скарзі представник АТ «Ощадбанк» вважає ухвалу суду першої інстанції є незаконною, а отже такою, що підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення подання приватного виконавця.
Підсумовуючи наведене, апелянт просить суд апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26.10.2020 року – скасувати, та ухвалити нове рішення, яким подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Андрія Олександровича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 – задовольнити в повному обсязі.

27.05.2020 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого, боржник вважає ухвалу суду першої інстанції законною, обгрунтованою та такою, що прийнята судом у відповідності до норм матеріального права з огляду на наступне.
Заочне рішення Приморського районного суду від 23.04.2014 року ухвалене за її відсутності. Про вказане рішення їй стало відомо тільки від приватного виконавця Цинєва А.О., а відсутність її при розгляді справи позбавила можливості надати суду докази, та висловити свої заперечення щодо позовних вимог Банку.
ОСОБА_1 вказує, що 16 листопада 2020 року нею подано заяву про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2014 року. Заява була прийнята до провадження суддею Приморського районного суду м. Одеси на розгляд справи призначено на 16.12.2020 року, проте у зв`язку з тим, що АТ «Ощадбанк» було подано апеляційну скаргу на зазначену ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26.10.2020 року матеріали справи було направлено до Одеського апеляційного суду.
З огляду на зазначене, ОСОБА_4 вважає безпідставними посилання апелянта щодо виїзду нею за кордон з 2016 року по серпень 2019 року, оскільки про заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2014 року їй стало відомо тільки 06.11.2020 року.
Зазначає, що виїжджала до Республіки Молдова до родичів та тому, це не витрачання коштів на подорожі, а вимушена вимога, і вказане відбувалось у період, коли боржниця не знала про будь-яке стягнення боргу та виконавче провадження відкрите відносно неї.
Вважає, що заочним рішенням Приморського районного суду від23.04.2014 року було стягнуто з неї як з поручителя борг незаконно, про що зазначила у своїй заяві про перегляд заочного рішення у справі № 522/31102/13-ц.
Підсумовуючи наведене зазначає, що якщо буде скасовано заочне рішення суду у справі № 522/31102/13-ц та у разі задоволення вказаної апеляційної скарги банку вона буде незаконно позбавлена свого конституційного права на вільне пересування.
ОСОБА_1 просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26.10.2020 року – залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» - залишити без задоволення.

В судове засідання 03 червня 2021 року з`явилися боржник- ОСОБА_1 та представник апелянта – ОСОБА_5 .
Представник Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» – Туфекчі І.Д. апеляційну скаргу підтримала, просила суд її задовольнити в повному обсязі.
ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – залишити без змін.
Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали судді в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно Конституції України, ЦПК України обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Європейський суду з прав людини, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Так, згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон є :
- дія неврегульованих зобов`язань
- ухилення від виконання зобов`язань, покладених на громадянина судовим рішенням.
Відповідно до п. 19 ч. 3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.
Зазначене узгоджується із ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 р. № 512/5.
Як визначено Судовою практикою щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» Верховного Суду України від 01.02.2013 року ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», позначає такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків; на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.
Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А.О. знаходиться виконавче провадження ВП №60734362 з примусового виконання виконавчого листа №522/31102/13-ц виданого 13.06.2014 року Приморським районним судом м.Одеси про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість у розмірі 9148,14 доларів США та 2 262,83 грн.
Постановою від 27.11.2019 року ВП №60734362 відкрито виконавче провадження.
ОСОБА_1 отримала постанову про відкриття виконавчого провадження 11.12.2019 року, про що свідчить її підпис на супровідному листі.
Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області 11.12.2019 року склав Акт приватного виконавця про те, що ОСОБА_1 прийшла до офісу та повідомила, що за відомими приватному виконавцю адресами вона не мешкає, місце мешкання відмовилася повідомляти. Повідомила, що питання погашення заборгованості буде вирішувати зі стягувачем.
Приватним виконавцем ухвалено постанови про звернення стягнення на майно боржника, про арешт майна боржника, про арешт коштів боржників.
Згідно листа головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 29.11.2019 року, ОСОБА_1 сім разів виїжджала за межі території України та поверталася за період з 15.05.2016 року по 31.08.2019 року.
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
За ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Так, згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон є дія неврегульованих зобов`язань, а також ухилення від виконання зобов`язань, покладених на громадянина судовим рішенням.
Апеляційний суд відхиляє доводи та посилання апелянта на перетин державного кордону ОСОБА_1 в перод з 15.05.2016 року по 31.08.2019 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи боржник ознайомилась з постановою про відкриття виконавчого провадження №60734362 з примусового виконання виконавчого листа №522/31102/13-ц виданого 13.06.2014 року Приморським районним судом м.Одеси про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість у розмірі 9148,14 доларів США та 2 262,83 грн тільки 11.12.2019 року, про що складено відповідний акт приватним виконавцем.
Як вбачається із висновків Верховного Судк, зроблених на підставі вищевказаних вимог закону та судової практики розгляду спірного питання особа може бути обмежена у праві виїзду за межі держави за наявності доведеності суду:
- факту невиконаного зобов`язання за рішенням суду
- об`єктивно наявного факту умисного ухилення боржника від виконання рішення суду
- наміру боржника вибути за межі України з метою ухилення від виконання зобов`язання, покладеного на нього рішенням суду.
Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує приватний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.
На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.
Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів визначається судом. Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що на розгляді Приморського районного суду перебуває заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішенння Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2014 року на підставі якого було видано виконавчий лист віж 13.06.2014 року та відкрито виконавче провадження №60734362. 
Докази, які свідчили б про те, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї в матеріалах подання відсутні.
Лише факт невиконання боржником самостійно зобов`язань (наявність встановленого судом неврегульованого зобов`язання) не свідчить про цілеспрямоване ухилення боржника від виконання покладених зобов`язань та про намір боржника вибути за межі України з цією метою, тим більше зважаючи на те, що боржниця повідомила, що буде вирішувати питання про погашення заборгованості.
Крім того, колгеія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наміру боржника вибути за межі України задля ухилення від виконання зобов`язання також з матеріалів справи не вбачається, сам факт перетину державного кордону не свідчить про намір виїхати за межі України задля уникнення виконання рішення суду.
Оскільки суд має повноваження щодо обмеження у праві виїзду боржника виключно у випадку його ухилення від виконання рішення суду, а належних доказів цілеспрямованого ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення як суду першої так і апеляційної інстанції не надано, як і доказів наміру боржника вибути за межі України з метою ухилення від виконання виконавчого листа, апеляційний суд погоджується з висноками суду першої інстанції, що подання приватного виконавця Цинєва А.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника є необґрунтованим, та таким що не підлягає задоволенню.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, що дії були прийняті і вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, та скарга задоволенню не підлягає.
Всі інші доводи викладені в апеляційній скарзі зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, та не заслуговують на увагу.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v. Bulgaria від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
В ухвалі суду першої інстанції повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» - залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26.10.2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 07.06.2021 року.

Головуючий:                                                                                 О. В. Князюк

Судді:                                                                  А. П. Заїкін

                                                                                       С.О. Погорєлова