Номер провадження: 22-ц/813/3292/21 
Номер справи місцевого суду: 523/3369/16-ц
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Середи І.В., повний текст рішення складено 04 жовтня 2019 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дітей з батьком, -
в с т а н о в и в:
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визначити місце проживання їх синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з ним.
В обґрунтування свого позову зазначив, що сторони від шлюбу мають двох малолітніх синів, місце проживання яких зареєстровано разом з ним, проте після розірвання шлюбу, відповідач утримує їх у себе, виховує на особистий лад, створює умови прихильності лише до одного з батьків.
Також зазначив, що умови проживання дітей не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки у трикімнатній квартирі, яка належить батькам відповідача, проживає декілька родин.
Позивач вважає, що в інтересах дітей буде, якщо вони будуть проживати разом з ним, оскільки він має постійний стабільний дохід, власну квартиру, тому може забезпечити дітей усім необхідним, створити усі умови для проживання та нормального розвитку дітей, задовольнити гармонійний розвиток їх особистості в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідач не має достатнього постійного доходу та не забезпечить нормальними умовами проживання, розвиток і виховання.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 залишений без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги  ОСОБА_1 зазначає, що рішення постановлено при неповному з`ясуванні усіх фактичних обставин справи, без дослідження наявних в матеріалах справи доказів, а саме те, що висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дітей є необґрунтований, також проігноровано клопотання про витребування матеріалів справи про визначення місця проживання малолітніх дітей із органу опіки та піклування, суд належним чином не розглянув умови проживання дітей, апелянт вважає, що проживання дітей разом з ним буде відповідати їх інтересам та покращить рівень та якість їхнього життя, в зв`язку з чим просив про скасування судового рішення.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що судом були з`ясовані усі фактичні обставини справи, надана належна оцінка, наявним в матеріалах справи доказам, також суд сприяв сторонам у повному, об`єктивному та неупередженому розгляді справи, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
В судове засідання призначене на 19 травня 2021 року ОСОБА_2  та представник органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради не з`явилися про розгляд справи сповіщені належним чином, шляхом направлення повісток на електронну адресу (а.с. 204-207 т. 2)
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно  до ст. 375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтва про народження серій НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 (а.с.14-16 т.1).
Шлюб між сторонами було розірвано 10.06.2014 року на підставі рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 10.06.2014 р. (а.с.149 т.1).
Місце проживання дітей зареєстровано в квартирі АДРЕСА_1 (довідка від 21.09.2015 р. ( а.8 т.1)), яка на підставі договору купівлі-продажу від 08.02.2008 р. зареєстрована 12.02.2008 року за ОСОБА_1 (а.с.9-11 т.1).
Позивач працює комірником в ПП ТД ГАЛПІДШИПНИК і станом на 07.09.2015 р. отримував заробітну плату у розмірі 3766,31грн. на місяць (довідка від 07.09.2015 р. (а.с.13 т.1)).
Відповідач працює в КП «Центрі фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Приморського району м. Одеси» та отримує заробітну плату у розмірі 4614,40 грн. станом на грудень 2017 р. (а.с.114-115 т.1).
Сторони мають добрі характеристики з місця роботи та проживання, піклуються про навчання дітей у школі (а.с.17,18,116 т.1, а.с. 14 т.2).
З позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей, про що Суворовським районним судом м. Одеси 01.07.2015 р. видано виконавчий лист №523/5965/15-ц (а.с.152 т.1).
Згідно з протоколом бесіди від 15.01.2016 р., складеним Службою у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_1 зазначав, що до розлучення він з відповідачем та дітьми проживали в квартирі АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат та має загальну площу 46 кв.м. Після розлучення матір забрала дітей і переїхала до своїх батьків (а.с.155 т.1).
Отже, з липня 2014 року діти проживали разом з ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 , яка складається з трьох житлових кімнат та має загальну площу 64 кв.м. В даній квартирі зареєстрована адреса проживання відповідача (а.с.157,214 т.1).
Згідно з актами обстеження умов проживання від 13.01.2016 р. в обох квартирах створені належні умови для проживання дітей (а.с.156,157 т.1).
Також судом встановлено, що сторони звертались до органів поліції: позивач - зі скаргами на дії відповідача, яка не надавала дітей, а ОСОБА_2 , в свою чергу, - про прийняття мір до позивача, який не повертав речі дітей, а 03.11.2016 р. забрав сина ОСОБА_5 і не повернув, тоді як органом опіки та піклування було визначено місце проживання дітей з матір`ю.
Залишаючи позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з батьком без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що прийнятий 01.03.2016р. висновок органом опіки та піклування Суворовської райадміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей з матір`ю відповідає найвищим їх інтересам, оскільки вона забезпечує належні умови їх розвитку, виховання та догляду.
Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.
Відповідно до ст.3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Статтею 151 СК України визначено переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї.
Так, у статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 р. №789-XII,ч.7 ст.7 СК України закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, проголошено правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.
Згідно зі ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
За нормами ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Відповідно до вимог ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Дитина має право на здорове зростання і розвиток (принцип 4 Декларації прав дитини).
Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Дитині, для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння також в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини (ст. 3 Конвенції про права дитини).
Судом встановлено, що на теперішній час малолітній ОСОБА_6 проживає з батьком та його дружиною в орендованому будинку.
Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради у своєму висновку від 01.03.2016р. №01-05-3/65вх. вважав доцільним визначити місця проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з їх матір`ю ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Із пояснень малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_7 судом з`ясовано, що в однаковій мірі вони люблять своїх батьків, добре як з матір`ю так і з батьком. ОСОБА_5 вказував на те, що йому подобається будинок, в якому він живе, бо в ньому багато місця, хоче проживати з батьком. ОСОБА_7 засмучувався від того, що його брат живе окремо.
Крім того, судом під час розгляду справи були взяті до уваги також і пояснення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , яким надана обґрунтована оцінка, та з пояснень яких не буловстановлено наявність негативного впливу на дітей когось із батьків.
На підставі встановлених обставин, суд на законних підставах залишив позов ОСОБА_1 без задоволення, оскільки доказів про незабезпечення належних умов розвитку дітей, виховання та доглядудоказів не надано та судом не встановлено. 
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дітей є необґрунтований, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд може не прийняти до уваги висновок органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, ОСОБА_1 не доведено необґрунтованість вказаного висновку.
Доводи про те, що судом було проігноровано клопотання про витребування матеріалів справи про визначення місця проживання малолітніх дітей із органу опіки та піклування, також, що суд належним чином не розглянув умови проживання дітейє безпідставними, оскільки матеріали справи містять достатніх доказів, які не вказують на незаконність судового рішення, та вказані доводи не є визначальними при ухваленні рішення.
Таким чином,всі наявні у справі докази свідчать на користь висновку про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з матір`ю, який судом при прийнятті рішення був взятий до уваги, у зв`язку з його обґрунтованістю, також судом були взяті до уваги пояснення свідків та пояснення малолітніх дітей, яким судом надана правова обґрунтована оцінкау відповідності до ст. 3 Конвенції про права дитини.
Крім того, перевіряючи доводи апелянта про те, що він здатен забезпечити дітям кращі умови для проживання, чим матір, колегія суддів вважає також безпідставними, оскільки судом було встановлено, що для проживання дітей в обох квартирах створені належні умови,які не суперечать інтересам дітей.
Вказані доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, та позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 21 травня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________Т.В. Цюра