ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 травня 2021 року           справа №200/941/21-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів  Міронової Г.М., Геращенка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 р. у справі № 200/941/21-а (головуючий І інстанції Галатіна О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради  про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                            ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради (далі - відповідач, УПСЗН), в якому просила: визнати протиправними дії відповідача по невиплаті позивачу допомоги при народжені дитини; стягнути з відповідача на користь позивача допомогу при народженні дитини ОСОБА_3 в розмірі, що встановлений ст.12 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», тобто 41280 грн.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено, а саме суд: визнав протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради по невиплаті ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини; стягнув з Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на користь ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини ОСОБА_3 дитини в розмірі, що встановлений ст. 12 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", а саме: 41280 грн.; стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на користь спеціального фонду Державного бюджету України, судовий збір у розмірі 908  гривень 00 копійок.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.11.2020 року ВП № 63449778 загальна сума нарахованої позивачу допомоги при народженні дитини складає 41280.00 грн, яка обліковується управлінням відповідно до п. 15 Порядку призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постанвою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365, але на виплату цієї допомоги у управління не передбачено видатків на виконання рішення суду. Власних додаткових надходжень, окремого рахунку та додаткового фінансування для виконання рішень суду у управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради немає.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серія НОМЕР_1 , виданим 3 вересня 2013 року Єнакієвським МВ ГУДМС   України в Донецькій області. 
Позивач є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 , виданим 31 січня   2020 року Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
12 лютого 2020 року ОСОБА_1 взята на облік внутрішньо переміщених осіб, що підтверджується відповідною довідкою №1426-5000267157,   фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .
Позивачка 27 лютого 2020 року звернулася до відповідача із заявою про призначення державної допомоги при народженні дитини. Рішенням про призначення допомоги сім`ям з дітьми від 6 березня 2020 року позивачці відмовлено на підставі пункту 12 Постанови №1751 від 27 грудня 2001 року, у зв`язку з чим, позивач звернулась до суду..
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року по справі № 200/4457/20-а задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,   зобов`язання вчинити певні дії, а саме суд: визнав протиправним та скасував рішення Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про призначення допомоги сім`ям з дітьми від 6 березня 2020 року, яким відмовлено ОСОБА_1 призначенні допомоги при народженні дитини; зобов`язав Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради призначити та виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за заявою від 27 лютого 2020 року. 
Відповідно до листа управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради № 29-01-14/10881 від 30.12.2020 у відповідь на звернення позивача за вх. 9812/29-01-13 від 28.12.2020 з питання виплати державної допомоги при народженні дитини на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року у справі № 200/4457/20-а зазначено, що загальна сума нарахованої позивачу допомоги при народженні дитини складає 41280.00 грн, яка обліковується управлінням відповідно до п. 15 Порядку призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постанвою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365, але на виплату цієї допомоги у управління не передбачено видатків на виконання рішення суду. На час надання відповіді окремого порядку Кабінетом міністрів не прийнято. На виплату цієї допомоги у управління не передбачено видатків на виконання рішення суду.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги дійшов до висновку, що право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Стаття 3 Конституції України передбачає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Статтею 46 Конституції України гарантовано громадянам України право на соціальний захист.
Забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому, відповідно до ч.2 ст.6, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України - вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.
Закон України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з врахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", відповідно до цього Закону призначається державна допомога при народженні дитини.
Стаття 5 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми"визначає, що всі види державної допомоги сім`ям з дітьми, крім допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами жінкам, зазначеним у частині другій статті 4 цього Закону, призначають і виплачують органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків (усиновлювачів, опікуна, піклувальника). 
Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.
Статтею 11 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми"встановлено, що допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним.
Також, на виконання зазначених положень Закону №2811-XII прийнята Постанова Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми» (далі - Порядок №1751).
За пунктом 2 Порядку №1751, призначення і виплата державної допомоги сім`ям з дітьми здійснюються управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі створення) рад (далі - органи соціального захисту населення).
За пунктом 43 Порядку № 1751, документи, необхідні для призначення державної допомоги сім`ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, особисто.
За наявності письмової заяви особи, яка претендує на призначення зазначеної допомоги, але за станом здоров`я або з інших поважних причин (догляд за особою з інвалідністю I групи, дитиною з інвалідністю віком до 16 років тощо) не може особисто зібрати необхідні документи, збір зазначених документів покладається на органи, що призначають допомогу.
У сільській місцевості прийняття заяв з необхідними документами для призначення державної допомоги сім`ям з дітьми і передачу їх відповідним органам соціального захисту населення здійснюють особи, уповноважені виконавчими комітетами сільських і селищних рад.
Працівники дипломатичної служби та члени їх сімей, які перебувають у довготерміновому відрядженні, особисто подають письмову заяву та необхідні документи для призначення допомоги при народженні дитини, які надсилаються до органу соціального захисту населення за місцем реєстрації заявників.
Документи, необхідні для призначення державної допомоги сім`ям з дітьми, розглядаються органом, що призначає і виплачує державну допомогу, протягом десяти днів з дня подання заяви.
У разі подання заяви в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису про призначення допомоги при народженні дитини така допомога призначається не пізніше ніж наступного робочого дня після отримання заяви органом соціального захисту населення.
Про призначення державної допомоги сім`ям з дітьми чи про відмову в її призначенні із зазначенням причини відмови та порядку оскарження цього рішення орган, що призначає і виплачує зазначену допомогу, видає чи надсилає заявникові письмове повідомлення протягом п`яти днів після прийняття відповідного рішення.
Матеріали справи свідчать, що  позивач звернувся до Управління з заявою про призначення усіх видів соціальної допомоги та пакетом документів. Проте, відповідачем на виконання вимог законодавства та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року по справі № 200/4457/20-а відповідні суми допомоги нараховані проте не виплачені з посиланням на Порядок призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постанвою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365.
Суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Крім того, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.
Як відзначено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 591/610/16-а (К/9901/12622/18), допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини (п. 34, 35).
Суд зазначає, що Порядок № 365 не є законом, а є підзаконним нормативно-правовими актом, який має нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання виплат позивачем, а тому право позивача на отримання виплат було безпідставно порушено відповідачем. 
У спірних  правовідносинах, відповідач не врахував положення Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", який за місцем в ієрархічній структурі має більшу юридичну силу у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян в Україні та відповідно є пріоритетним у застосуванні до правовідносин, що виникають при виплаті призначеної допомоги за минулий період.
Отже, суд вважає за необхідне зауважити, що підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.
Так, внаслідок відсутності порядку та механізму виплати допомоги особі за минулий період, виникає правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.
Взявши на себе обов`язок із виплати особі допомогу при народженні дитини за минулий період, але при цьому не визначивши певного порядку, держава допустила недобросовісність. Оскільки у відносинах виконання цього обов`язку державу представляють органи, які уповноважені на нарахування та виплату, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.
За вимогами статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).
Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.
Керуючись принципом верховенства права, суд вважає, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом першої інстанції, позивач має право на отримання цієї допомоги, оскільки механізм призначення та виплати соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам,  не повинен звужувати права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
Суд зазначає, що засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові у справі № 21-1465а15 від 16 вересня 2015 року.
У вказаному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З урахуванням викладеного суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відповідач, не виплачуючи позивачу допомогу, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому правомірно задоволено позов.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду без змін.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 р. у справі № 200/941/21-а - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 р. у справі № 200/941/21-а - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 12 травня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                          Е.Г. Казначеєв

Судді                                                                                             І.В. Геращенко

                                                                                                       Г.М. Міронова