ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України
       
15 червня 2021 року

м. Харків

справа №638/6370/16-ц

провадження №22-ц/818/184/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач -  ОСОБА_1 ,

відповідач -  ОСОБА_2 ,

третя особа – Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Виконавчого комітету Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа – Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Виконавчого комітету Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного сумісного майна подружжя, визначення місця проживання дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_2  на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року, постановлене під головуванням судді Штих Т.В., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 19 листопада 2019 року), -
в с т а н о в и в:
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа – Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Виконавчого комітету Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного сумісного майна подружжя, визначення місця проживання дитини.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року позов задоволено. Встановлено юридичний факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_2 в період з 26 жовтня 2010 року по 28 липня 2012 року. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його матір`ю – ОСОБА_5 . Виділено ОСОБА_6 у власність чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка була предметом спільної сумісної власності подружжя. Виділено ОСОБА_2 у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка була предметом спільної сумісної власності подружжя. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 частину грошової компенсації від продажу автомобілю марки Toyota RAV 4 № кузова НОМЕР_1 д.н. НОМЕР_2 , який був предметом спільної сумісної власності подружжя, у розмірі 181 315,15 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2  просить частково скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовуОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного сумісного майна подружжя.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вказує, що відсутні підстави для встановлення факту їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 в період з 26 жовтня 2010 року по 28 липня 2012 року. ОСОБА_2 зазначає, що не мав спільного бюджету з позивачкою, а спірне майно було придбане ним за власні кошти.
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року оскаржується відповідачем лише в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та в частині поділу спільного сумісного майна подружжя; в іншій частині рішення суду не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що доведеним є факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1  з ОСОБА_2  у період з 26 жовтня 2010 року по 28 липня 2012 року, оскільки вони мали стійкі сімейні відносини, спільний сімейний бюджет та планували народження спільної дитини.Спірна чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 , однокімнатна квартира АДРЕСА_2 та автомобіль марки Toyota RAV 4, д.н. НОМЕР_2 , - є спільною сумісною власністю сторін; тому вказане майно підлягає поділу у відповідності до вимог ст. 61, 71 СК України.
Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 26 жовтня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбали чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 у спільну часткову власність по Ѕ частині кожний. 
Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 по Ѕ частині (а.с.5-6 т.1).
Згідно відомостей управління Державтоінспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, убачається, що 05 серпня 2011 року на ім`я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на автомобіль марки Toyota RAV 4 № кузова НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 .
28 жовтня 2014 року вказаний автомобіль був знятий з обліку для реалізації (зворотній бік а.с.39 т.1). Ринкова (дійсна) вартість автомобілю марки Toyota RAV 4 № кузова НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , станом на 28 жовтня 2014 року становить 28 000 доларів США, без ПДВ, що еквівалентно 362 630 грн. (а.с.46 т.1).
25 липня 2012 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с.36-38 т.1). Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем 31 липня 2012 року.
28 липня 2012 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу вони мають сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.28 т.1).
Згідно відомостей управління Державтоінспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, убачається, що 02 жовтня 2014 року на ім`я ОСОБА_2  було видано свідоцтво про право власності на  автомобіль марки Volvo XC70, д.н. НОМЕР_3 (зворотній бік а.с.39).
Ринкова (дійсна) вартість вказаного автомобілю станом на 24 березня 2016 року становить 43 000 доларів США, без ПДВ, що еквівалентно 1 118 650 грн. (а.с.40 т.1)
При цьому, матеріали справи містять розписку від 15 серпня 2014 року, підписану ОСОБА_1 , в якій позивачка зазначає, що вона обізнана про те, що її чоловік ОСОБА_2 покупає автомобіль марки Volvo XC70 за його особисті кошти та не заперечує (а.с.190 т.1).
Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 лютого 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.29 т.1).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що в період з 26 жовтня 2010 року по 28 липня 2012 року вона проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У вказаний період ними було придбане наступне майно: 
-чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , 
-однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , 
-автомобіль марки Volvo XC70, д.н. НОМЕР_3 , 
- автомобіль марки Toyota RAV 4, д.н. НОМЕР_2 . 
З урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.134-135 т.1), ОСОБА_1 просила суд встановити факт її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем з 26 жовтня 2010 року по 28 липня 2012 року; визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його матір`ю – ОСОБА_7 ; поділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши їй у власність чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь частину грошової компенсації від продажу автомобілю марки Toyota RAV 4 № кузова НОМЕР_4 , д.н. НОМЕР_2 , у розмірі 181 315,15 грн.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року оскаржується відповідачем лише в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та в частині поділу спільного сумісного майна подружжя; в іншій частині рішення суду не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.
Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. 
Як зазначено вище, позивачка просила суд встановити факт її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем з 26 жовтня 2010 року по 28 липня 2012 року.
Матеріали справи свідчать про те, що 26 жовтня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбали чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 у спільну часткову власність по Ѕ частині кожний. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01 листопада 2010 року по Ѕ частині (а.с.5-6 т.1).
Згідно довідки з місця проживання, про склад сім`ї та прописку, виданої начальником дільниці №2 КП «Жилкомсервіс» на ім`я ОСОБА_8 , убачається, що ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 12 липня 2011 року разом із позивачкою та їх спільним сином (а.с.30 т.1).
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. 
Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на фактичні обставини справи, а саме, що сторони придбали у спільну часткову власність квартиру, в подальшому зареєстрували шлюб та проживали разом у вказаній квартирі, народили дитину, - колегія суддів вважає доведеним факт проживання позивачки з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з часу придбання квартири до моменту реєстрації шлюбу.
Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині – відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновки суду першої інстанції.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для поділу майна подружжя шляхом виділення ОСОБА_2 у власність однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 – чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 , з огляду на таке.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб та юридичних осіб у спосіб, визначений законами України, але в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.
З матеріалів справи убачається, що з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.134-135 т.1), ОСОБА_1 просила суд встановити факт її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем з 26 жовтня 2010 року по 28 липня 2012 року; визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його матір`ю – ОСОБА_7 ; поділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши їй у власність чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь частину грошової компенсації від продажу автомобілю марки Toyota RAV 4 № кузова НОМЕР_4 , д.н. НОМЕР_2 , у розмірі 181 315,15 грн.
Таким чином вимог про виділення ОСОБА_2 у власність однокімнатної квартири АДРЕСА_2 або інших вимог щодо зазначеної квартири позивачка не заявляла.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наявні підстави для скасування рішення суду в частині виділення ОСОБА_2 у власність однокімнатної квартири АДРЕСА_2 .
Крім того, відсутні підстави для виділення ОСОБА_1 у власність чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 , враховуючи наступне.
Відповідно до частин 1, 2 статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.
При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Зазначені правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11 та у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 р. у справі № 6-148цс12.
Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.
Тобто для правильного застосування ст. 74 СК України у системному зв`язку зі ст. 60 СК України при вирішення спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити джерело його набуття.
Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135сц13.
Матеріали справи свідчать про те, що спірна чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами за договором купівлі продажу від 26 жовтня 2010 року у спільну часткову власність по Ѕ частині кожним. 
Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 по Ѕ частині (а.с.5-6 т.1).
У договорі купівлі-продажу від 26 жовтня 2010 року сторони погодили, що покупці придбали чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 у особисту приватну власність, оскільки на час укладення договору у зареєстрованому шлюбі не перебувають, про що нотаріусу подано відповідну заяву (а.с.5 т.1).
Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Статтею 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Уклавши договір купівлі-продажу спірної квартири, у сторін виникло право спільної часткової власності, де право власності кожного складає по Ѕ частині (а.с.5-6 т.1).
Тому режим спільної сумісної власності на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , не розповсюджується.
Задовольняючи позов в частині виділення позивачці у власність чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції фактично позбавив відповідача права власності на належну йому на праві особистої приватної власності частки квартири.
Крім того, з огляду на те, що судом встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу саме з дня укладення договору купівлі-продажу спірної чотирикімнатної квартири – з 26.10.2010 року, доказів, що на придбання спірної квартири використані спільні кошти подружжя, позивачкою суду не надано.
Колегія суддів вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ майна шляхом виділення їй у власність чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 , - слід відмовити.
Судом також встановлено, що спірний автомобіль марки Toyota RAV 4 № кузова НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , придбаний відповідачем 05 серпня 2011 року, тобто під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Разом з тим 28 жовтня 2014 року вказаний автомобіль був знятий з обліку для реалізації (зворотній бік а.с.39 т.1). 
Таким чином автомобіль марки Toyota RAV 4 № кузова НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , був реалізований ОСОБА_2 у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.
Статтею 63, 65 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно.
Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (надалі Постанова) спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.
Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб та юридичних осіб у спосіб, визначений законами України, але в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доказів того, що ОСОБА_2 , перебуваючи з позивачкою у зареєстрованому шлюбі, здійснив відчуження спірного автомобіля на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї, чи витратив кошти не на її потреби, - матеріали справи не містять. 
Таким чином підстав для стягнення грошової компенсації вартості частини автомобіля, - не вбачається.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року оскаржується відповідачем лише в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та в частині поділу спільного сумісного майна подружжя; в іншій частині рішення суду не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року в частині встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу слід залишити без змін. А рішення суду в частині виділення ОСОБА_1 у власність чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 , та в частині виділення ОСОБА_2 у власність однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , а також в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину грошової компенсації від продажу автомобілю марки Toyota RAV 4 у розмірі 181 315,15 грн. – слід скасувати та відмовити у задоволенні позову в цій частині. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Матеріали справи свідчать про те, що при подачі апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 8 846,70 грн. (а.с.65-66 т.2). 
З урахуванням часткового задоволення вимог апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір у розмірі 8 019,90 грн. (8 846,70 грн. – 826,80 грн.).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу – залишити без змін.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року в частині виділення  ОСОБА_1  у власність чотирикімнатної квартири  АДРЕСА_1 , та в частині виділення  ОСОБА_2 у власність однокімнатної квартири АДРЕСА_2 ,  а також в частині стягнення з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  частину грошової компенсації від продажу автомобілю марки Toyota RAV 4 у розмірі 181 315,15 грн. – скасувати та відмовити у задоволенні позову в цій частині. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений при подачі апеляційної скарги, у розмірі 8 019,90 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді: С.С. Кругова
        
Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 18.06.2020 року.