Ухвала
іменем України 
08 червня 2021 року
м. Київ
справа № 571/2164/19
провадження № 51-5513 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – ОСОБА_5 на вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 21 лютого 2020 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 23 лютого        2021 року,
встановив:
За вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 21 лютого 2020 рокуОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,раніше не судимого, засуджено за частиною 2 статті 121 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Строк покарання ОСОБА_4 ухвалено обчислювати з моменту затримання –                  з 03 листопада 2019 року. 
 
Залишено незмінним запобіжний захід — утримання під вартою до набрання вироком законної сили.   
Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 майнову шкоду в розмірі 49749,95 грн та моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.
Також, стягнуто з ОСОБА_4 процесуальні витрати та вирішено питання щодо речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.
03 листопада 2019 року близько о 01:20  ОСОБА_4 , перебуваючи біля сільського будинку культури, розташованого на АДРЕСА_2 , на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин з жителями с. Старе Село Рокитнівського району Рівненської області, умисно завдав одного удару дерев`яним штахетом в голову ОСОБА_7 , внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження.
ІНФОРМАЦІЯ_2 потерпілий ОСОБА_7 помер у Рокитнівській ЦРЛ. Отримані ОСОБА_7 тілесні ушкодження знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 21 лютого 2020 року щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про зміну судових рішень щодо засудженого та призначення йому покарання із застосуванням статей 69, 75 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років із звільненням його від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 3 роки, а також просить зменшити суму моральної шкоди до 50 000 грн. Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.
Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що при призначенні покарання, суд першої інстанції не врахував, що засуджений вину у вчиненні злочину визнав повністю, дав їй належну оцінку, щиро розкаявся у вчиненому, усвідомив протиправність своєї поведінки та визнав її злочинною. Також вказує, що під час судового розгляду засуджений висловив жаль з приводу вчиненого та запевнив, що більше скоювати злочини не буде. 
Додатково посилається на те, що засуджений активно сприяв розкриттю злочину, який вчинив у молодому віці, частково відшкодував завдану шкоду в сумі 6000 грн та просив вибачення у матері потерпілого, при цьому, раніше він до кримінальної відповідальності не притягувався, відповідно до досудової доповіді органу пробації ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення оцінюється як низький, а обставин, обтяжуючих покарання, судом не встановлено, а тому вважає, що районний суд безпідставно не застосував статті 69, 75 КК.
Також, захисник вважає, що стягнення моральної шкоди в сумі 200 000 грн є непомірною сумою для засудженого, який є людиною молодого віку.
Обґрунтовуючи істотні порушення вимог кримінального процесуального закону захисник зазначає, що апеляційний суд не надав належні відповіді на доводи її апеляційної скарги та в порушення вимог частини 1 статті 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) здійснював аналіз матеріалів кримінального провадження.
Зазначає про те, що судовий розгляд кримінального провадження проведено у відповідності до частини 3 статті 349 КПК без дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Хоча висновки щодо фактичних обставин вчинення засудженим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК, та кваліфікація його дій по суті у касаційній скарзі захисником не оспорюються, однак вважає, що у її підзахисного умислу на завдання потерпілому тяжких тілесних ушкоджень не було.
Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання засудженому через суворість та можливість призначення йому покарання із застосуванням статей 69, 75 КК є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно зі статтею 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, крім випадків засудження за корупційний злочин, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому покарання в межах санкції    частини 2 статті 121 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, урахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, що призвело до смерті людини, особу винного, який по місцю проживання характеризуються позитивно, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, а також думку потерпілої, яка вважає, що обвинувачений заслуговує максимального покарання.
 
Крім того, місцевий суд зважив на пом`якшуючі покарання обставини, а саме щире каяття та часткове відшкодування заподіяної шкоди, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.
При цьому, районний суд врахував, що відповідно до досудової доповіді орагану пробації, ризик вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення оцінюється як низький.
Також, суд зважив на те, що внаслідок неправомірних дій засудженого, потерпілій заподіяна моральна шкода, оскільки вона втратила сина, що призвело до моральних та душевних страждань, порушено буденне життя, створено моральний, побутовий та психологічний дискомфорт, відновлення якого потребуватиме значного часу, а тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, таку шкоду оцінив у розмірі 200 000 грн.
Колегія суддів апеляційного суду погодилась з таким рішенням суду першої інстанції.
При цьому, апеляційний суд вказав у своєму рішенні, що досліджені місцевим судом докази свідчать про умисне цілеспрямоване завдання засудженим удару в життєво важливий орган людини — голову, які суд правильно оцінив як такі, що спрямовані на те щоб вигородити себе з метою пом`якшення покарання за вчинене, а тому суд вважав надуманими доводи скарги про необхідність врахування як обставини, що пом`якшує покарання засудженого активне сприяння розкриттю злочину.
Таким чином, апеляційний суд з огляду на характер вчиненого злочину, його невідворотні наслідки – смерть людини, навіть при відсутності обтяжуючих та за наявності двох обставин, що пом`якшують покарання засудженого, не вважав їх такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
До того ж, суд апеляційної інстанції, врахувавши глибину страждань потерпілої з приводу непоправної втрати сина, погодився з висновком місцевого суду про часткове задоволення цивільного позову потерпілої.
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів, оскільки наведені обставини, які слугували підставою для призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, у колегії суддів також не викликають сумнівів, так як при співставленні наведених захисником у касаційній скарзі обставин з конкретними обставинами вчинення злочину вбачається, що ці обставини обґрунтовано не давали судам першої та апеляційної інстанцій підстав вважати їх такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину для призначення йому покарання, нижчого від найнижчої межі та можливості призначення засудженому покарання без ізоляції від суспільства.
До того ж, врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу захисник.
Водночас, на думку колегії суддів, апеляційний суд, дійшов правильного висновку про неможливість врахування як обставини, що пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю злочину з огляду на те, що стороною захисту оспорювався механізм та спосіб завдання потерпілому тілесних ушкоджень, а також визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди.
Що стосується доводів захисника про те, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог частини 1 статті 404 КПК здійснював аналіз матеріалів кримінального провадження, а також посилання не те, що судовий розгляд кримінального провадження проведено у відповідності до частини 3 статті 349 КПК без дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, то колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.
Зокрема, зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що під час судового розгляду було заслухано пояснення засудженого, допитано свідків та досліджено письмові докази у цьому кримінальному провадженні.
При цьому, суд апеляційної інстанції, врахувавши позицію потерпілої, яка категорично заперечила проти задоволення апеляційної скарги засудженого, просила посилити відповідальність винного, а також ту обставину, що стороною захисту оспорювався розмір відшкодування компенсації моральної шкодине вбачав підстав для пом`якшення покарання засудженому покарання, з чим і погоджується колегія суддів.
Також у колегії суддів не викликає сумнівів розмір моральної шкоди потерпілої з огляду на глибину її страждань з приводу втрати сина, а доводи захисника про те, що стягнення моральної шкоди в розмірі 200 000 грн. є непомірною сумою для засудженого є необґрунтованими. 
Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Враховуючи викладене, підстав вважати, що покарання, призначене засудженому ОСОБА_4 , є явно несправедливим через суворість, немає.
 
При цьому, зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що апеляційний суд докладно виклав доводи та надав на них мотивовані відповіді, які не викликають сумніву щодо законності вироку районного суду в частині його оскарження. 
 Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК .
Отже, у касаційній скарзі не зазначені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та відсутні підстави вважати, що судом неправильно було застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а відтак касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
 
Зважаючи на викладене, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
 
постановив:
Відмовити захиснику засудженого ОСОБА_4 – ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 21 лютого 2020 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                          ОСОБА_3