Справа № 301/309/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        16 червня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Готри Т.Ю., Собослоя Г.Г. 
за участі секретаря судового засідання: Терпай С.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Іршавського районного суду Закарпатської області від 19 лютого 2021 року про вжиття заходів забезпечення позову, постановлену головуючою суддею Пітерських М.О. за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідачів: приватного нотаріуса Іршавського районного нотаріального округу Ожеледи Петра Миколайовича та ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування, 

встановив:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Іршавського районного нотаріального округу Ожеледи П.М. та ОСОБА_4 , про визнання недійсними договору дарування нерухомого майна та договору дарування земельної ділянки від 17.10.2020, що були укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Одночасно з позовною заявою ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову. В обґрунтування заяви вказував, що з метою недопущення повторного відчуження майна, яке належало боржнику ОСОБА_3 та незаконно, на думку позивача, перейшло до ОСОБА_1 на підставі оскаржуваних договорів, просив накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 2121984501:02:001:0032, за адресою: АДРЕСА_1 та на торговий комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 . 

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 19.02.2021 заяву про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , мешканці АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , а саме:

1)об`єкт житлової нерухомості - торговий комплекс, загальною площею 799,30 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 ;
2)земельну ділянку площею 0,0649 га, кадастровий номер 2121984501:02:001:0032, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 

ОСОБА_1  в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та відмовити в забезпеченні позову. Вказує, що позивач звернувся до суду з позовною заявою немайнового характеру, проте заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що була задоволена судом, відповідає виключно позовним вимогам майнового характеру, що не є співмірним із заявленими позовними вимогами. Крім того, суд не врахував очевидну не співмірність боргу та вартості подарованого їй майна. Так, згідно рішення Іршавського районного суду від 30.11.2020 року з  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_2  стягнуто 253 686,60 грн., боргу. Відповідно до договорів дарування нерухомого майна № 1219 №1220 від 17.10.2020 вартість земельної ділянки, кадастровий номер: 2121984501:02:001:0032 становить 246 674,78 грн., вартість торгового комплексу становить 320 120 грн., що в сукупності складає 566 794,78 грн. Таким чином, вартість об`єктів нерухомого майна, яка їй подарована, суттєво перевищує суму стягнення за рішенням суду та не відповідає критерію співмірності. Також позивачем не зазначено на підставі чого зроблено висновок, та не надано доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до ускладнення виконання рішення суду, а тому вважає, що останнім не наведено достатніх підстав для необхідності застосування забезпечення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів, вважає що така не підлягає задоволенню з огляду на наступні мотиви.

Відповідно до змісту частин 1, 2 ст. 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, по захист яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно вимог пункту 1 ч. 1 та ч. 3 ст. 150 ЦПК позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно відповідача та забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути розмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до ускладнення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинне мати очевидний та об`єктивний характер. Відповідно до роз`яснень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх судових рішеннях (від 10 березня 2020 року у справі № 750/12430/19, від 28 травня 2020 року у справі № 211/374/20, від 30 листопада 2020 року у справі № 127/17451/20 та ін.) під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не порушує речове право володіння особи майном, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання значної шкоди позивачам.

Цивільній процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено виконання рішення при задоволенні позову. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів. При цьому ухвалою про забезпечення позову не може вирішуватися спір по суті.

Оскільки, предметом спору є скасування договорів дарування на підставі яких відповідачка набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2121984501:02:001:0032, за адресою: АДРЕСА_1 та на торговий комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , то вжиті судом заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на вказане майно, яке на даний момент належить ОСОБА_1 є обґрунтованим.

Судом першої інстанції обрано такий вид забезпечення позову як арешт майна, з метою можливості виконання в майбутньому рішення суду, при цьому право володіння та користування спірним майном ОСОБА_1 не обмежено. 

Крім того, заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно зажди певним чином обмежують правомочності власника цього майна. Разом з тим, вжиття таких заходів забезпечення позову завжди переслідує значний суспільний інтерес, а саме забезпечення можливості у майбутньому виконання судового рішення. Тобто, вжиття заходів забезпечення позову, за наявності для цього підстав, загалом не порушує право особи на вільне володіння майном.

Посилання ОСОБА_1 на довід про те, що накладений судом арешт на нерухоме майно не є співмірним боргу та вартості подарованого їй майна не може бути за спірних правовідносин взятим до уваги.

З матеріалів справи вбачається, що торговий комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці за кадастровим номером 2121984501:02:001:0032, за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто вони є нероздільним єдиним цілим, які пов`язані між собою, що є свідченням того, що роздільне вжиття заходів забезпечення позову в даному випадку є недоцільним.

Той факт, що ОСОБА_2 заявив вимогу немайнового характеру про визнання недійсними договорів дарування з огляду на те, що сума боргу перед ним з боку ОСОБА_3 є значною у сукупності з тією обставиною, що одразу після прийняття судом судового рішення відчужив на користь ОСОБА_1 своє нерухоме майно, є свідченням створення перешкод по унеможливленню звернення стягнення на таке майно з виконання судового рішення. За наявних обставин, вимога про визнання недійсними договорів дарування у разі задоволення судом такої буде слугувати підставою для реального виконання рішення суду щодо стягнення боргу в значному розмірі.

Крім цього, вжитий судом вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Отож, вирішуючи питання про забезпечення позову, слід виходити з балансу співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Та за обставинами даної справи, колегія суддів вважає, що негативні наслідки, які можуть настати від невжиття таких заходів переважають над тими негативними наслідками, що можуть виникнути внаслідок вжиття заходів забезпечення позову. 

Таким чином, доводи апеляційної скарги на думку колегії суддів не дають підстав для висновку, що ухвала суду постановлена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним та виходячи з вимог ст. 375 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 149, 150, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Іршавського районного суду Закарпатської області від 19 лютого 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 18 червня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: