ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2021 р. 	Справа № 440/6581/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.12.2020  (суддя Слободянюк Н.І.; м. Полтава) по справі № 440/6581/20
за позовом  ОСОБА_1     
до Управління Служби безпеки України в Полтавській області                
про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 /далі - позивач, ОСОБА_1 / звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Служби безпеки України в Полтавській області /далі – відповідач, УСБУ в Полтавській області/ про стягнення з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплати компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік) з дня звільнення з військової служби - 31 грудня 2019 року по 25 червня 2020 року, виходячи із середньоденного грошового забезпечення в сумі 538,90 грн /а.с. 1-7/.
Позов обґрунтований тим, що відповідачем при звільненні позивача з військової служби 31 грудня 2019 року не нараховано та не виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки, а її виплату проведено лише 26 червня 2020 року на виконання судового рішення. Таким чином, позивач відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України має право на виплату середнього заробітку за увесь час затримки сплати належних при звільненні сум за період з 31 грудня 2019 року по 25 червня 2020 року.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.
Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Полтавській області (вул. Соборності, буд.39, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 20001651) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3528,85 грн (три тисячі п`ятсот двадцять вісім гривень вісімдесят п`ять копійок). 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Позивач частково не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття в частині відмови у задоволенні позовних вимог з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; стягнути на його користь судові витрати понесені на правову допомогу в сумі 400 грн. з відповідача. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач посилається на те, що зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час затримки при звільненні суперечить принципам і гарантіям, встановленим ст. 117 КЗпП України. Позивач вважає, що стаття 117 КЗпП України, в даному випадку не повинна застосовуватися в контексті права органу який розглядає спір зменшувати розмір середнього з огляду на те, що вимоги позивача щодо стягнення грошової компенсації за фактично невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік включно задоволено в повному обсязі, а не частково. Крім того, позивач зазначає, що протиправна затримка виплати виникла в зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача, а не умисних дій позивача, оскільки позивач, ще до звільнення вказував на необхідність такої виплати в свою чергу, саме відповідач умисно не виплачував такі кошти до 26 червня 2020 року. Оскільки сума заборгованості 23 902 грн. 57 коп. порівняно із середньомісячними нарахуваннями за останні місяці позивача у сумі 16437 грн. 40 коп. становить понад 145 %, а не 3,7%, як визначив суд першої інстанції, позивач вважає, що розмір заборгованості є суттєвим та стягнення середнього заробітку у сумі 95385 грн. 30 коп. є співмірною із сумою боргу 23 902 грн. 57 коп.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки позивач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині визначеного судом розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскаржене судове рішення переглядається судом апеляційної інстанції лише в цій частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що відповідно до витягу із наказу начальника Управління Служби безпеки України в Полтавській області №482-ос від 26 грудня 2019 року «По особовому складу» /а.с. 41/ наказано звільнити з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за підпунктом «б» пункту 61 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБ України та підпунктом «б» (за станом здоров`я – непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у запас ЗС України старшого прапорщика ОСОБА_1 , виключивши його зі списків особового складу, з урахуванням часу на здавання посади, з 31 грудня 2019 року.
ОСОБА_1 звернувся до УСБУ в Полтавській області із рапортом від 27 грудня 2019 року /а.с. 53/ щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки.
Листом УСБУ в Полтавській області від 24 березня 2020 року вих.№66/11/3-2238 /а.с.55/ повідомлено ОСОБА_1 про те, що виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки зав 2016-2019 роки буде здійснена на підставі відповідного рішення суду.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року у справі № 440/2130/20 /а.с. 22-26/ адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за фактично невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 31 грудня 2019 року; зобов`язано Управління Служби безпеки України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за фактично невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 31 грудня 2019 року; стягнуто з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 31 грудня 2019 року по 26 травня 2020 року включно; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Відповідно до витягу з наказу начальника Управління Служби безпеки України в Полтавській області №30 від 19 червня 2020 року «Про виплату грошової компенсації Курочці СЛ.» /а.с. 40/ наказано на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року нарахувати та виплатити старшому прапорщику ОСОБА_1 , який наказом начальника Управління СБ України в Полтавській області від 26 грудня 2019 року №482-ос звільнений з військової служби в запас ЗС України та виключений зі списків особового складу 31 грудня 2019 року, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветерана війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ від 22 жовтня 1993 року, за 14 календарних днів за рік отримання статусу учасника бойових дій (2016 р.), 14 календарних днів за 2017 рік, 14 календарних днів за 2018 рік та 14 календарних днів за 2019 рік, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 грудня 2019 року.
26 червня 2020 року ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію на виконання рішення суду у справі №440/2130/20 в сумі 23902,57 грн, що підтверджується платіжним дорученням №624 від 25 червня 2020 року /а.с. 43/ та випискою по картковому рахунку ОСОБА_2 /а.с. 31/.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі №440/2130/20 /а.с.27-30/ рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року у справі № 440/2130/20 скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 31 грудня 2019 року по 26 травня 2020 року включно та прийнято в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ; в іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року по справі № 440/2130/20 залишено без змін. 
Вважаючи, що наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи рішення в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку в сумі 3528,85 грн, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин мають застосовуватися приписи ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, та дійшов висновку, що оскільки з позивачем на час звільнення проведено не повний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку з урахуванням принципу справедливості та співмірності.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з таких підстав.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього
Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Таким чином, оскільки ані Законом України "Про Службу безпеки України", ані Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ані Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", ані іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання порушення роботодавцем, у даному випадку відповідачем, строку проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення, зокрема не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Кодексу законів про працю України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 16.07.2020 року у справі № 400/2884/18.
Так, статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 Кодексу законів про працю України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
Судом встановлено, що при звільненні позивача зі служби 31 грудня 2019 року відповідачем не було виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016-2019 роки. Грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки виплачена позивачу лише 26 червня 2020 року.
Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання компенсації у відповідності до частини 2 статті 117 КЗпП України за період з моменту звільнення і до проведення з ним фактичного розрахунку.
Розрахунок середнього заробітку здійснюється на підставі пунктів 2 та 8 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100.
Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. 
Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з довідкою Управління Служби безпеки України в Полтавській області /а.с.42/ ОСОБА_1 за останній повний місяць роботи перед звільненням нараховано грошове забезпечення у сумі 16437,40 грн, а середньоденне грошове забезпечення у місяці звільнення становить 530,24 грн.
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні повинен розраховуватися за період з 01 січня 2020 року по 25 червня 2020 року, що становить 177 календарних днів.
Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 93852,48 грн (530,24 грн х 177 календарних днів).
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України.
Позицію щодо правомірності застосування судом до спірних правовідносин принципу співмірності під час розрахунку загального розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, було висловлено касаційною інстанцією в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 по справі №805/3167/18-а адміністративне провадження № К/9901/9908/19.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 вказала, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Враховуючи існування спору між позивачем та роботодавцем з приводу належних до виплати працівникові сум на день звільнення та обставини, за яких було встановлено наявність у позивача права на отримання компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки; тривалість часу, протягом якого з позивачем не було проведено розрахунку, розміру його грошового забезпечення до звільнення та враховуючи той факт, що сума компенсації була перерахована відповідачем добровільно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що враховуючи принцип справедливості та співмірності, на користь позивача підлягають стягненню кошти в сумі 3528,85 грн, оскільки сума середнього заробітку у розмірі 93852,48 грн. є неспівмірною по відношенню до суми, з якої, на думку позивача, прострочена виплата в день звільнення (23902,57 грн. - компенсація невикористаної відпустки).
Варто зазначити, що частина компенсації за невикористані відпустки, яка припадає на кожен місяць року, в якому надається відпустка (в даному випадку за період з 2016 - 2019 роки) в порівнянні із середньомісячним грошовим забезпеченням позивача (16437,40 грн), складає: у грошовому виразі – 618,61 грн ((530,24 грн х 56 календарних дня додаткової відпустки за 2016-2019 роки) : 48 місяців), а у процентному виразі - 3,76 % (618,61 грн : 16437,40 грн х 100).
Беручи до уваги вище викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача коштів в сумі 3528,85 грн, що становить приблизно 3,76% від розрахованого розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (93852,48 грн), враховуючи принцип співмірності, справедливості та встановлених судом обставин справи.
У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Керуючись ст. ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 по справі № 440/6581/20 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    Т.С. Перцова