П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
18 травня 2021 р.	м. Одеса	Справа № 489/1382/14-а	
Час і місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
09:58, м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
08.05.2014 року;
Головуючий в 1 інстанції: Губницький Д.Г.
             П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Димерлія О.О.
                                                            – Танасогло Т.М.
   
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 травня 2014 року по справі за адміністративним позовом Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:
Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради звернувся до суду першої інстанції із адміністративним позовом, в якому просив стягнути з громадянки ОСОБА_1 кошти допомоги одинокої матері, вдовам, вдівцям у розмірі 22 312,52 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що відповідач не повідомив Департамент про одержання пенсії по втраті годувальника на дитину, внаслідок чого виникла переплата державних коштів по виплаті допомоги за період з 01.01.2007 року по 31.10.2013 року у вказаному розмірі.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 травня 2014 року позовні вимоги Департаменту задоволено у повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам законодавства, що регулює спірні правовідносини, та обставинам справи і помилково не враховано, що матеріали справи не містять жодних доказів попередження відповідача про необхідність повідомлення Департаменту щодо одержання пенсії по втраті годувальника як про обставину, що впливає на виплату державної допомоги. Разом з цим, апелянт зауважує, що даний спір має приватноправовий характер, а тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Наведені обставини у сукупності, а також те, що позов не містить належних розрахунків надміру виплачених коштів та поданий поза межами трирічного строку, свідчать про необґрунтованість позову та наявність підстав для залишення його без задоволення.
У відзиві на апеляційну скаргу Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.
Зокрема, позивач зазначає, що у період одержання державної допомоги, а саме з січня 2007 року, відповідачу призначено пенсію про втраті годувальника. Вказані обставини відповідно до положень п. 33 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми є такими, що впливають на обставини виплати допомоги. З огляду на те, що відповідач під час призначення допомоги попереджався стосовно необхідності повідомлення Департаменту про такі обставини, але вказаний обов`язок не виконав, звернення із цим позовом відбулось на підставі та в межах повноважень позивача. При цьому, спір за зверненням суб`єкта владних повноважень із приводу реалізації своїх функцій та у випадку, встановленому законом, виключає розгляд справи в порядку цивільного судочинства.
Оскільки сторони повідомлені належним чином про дату, час та місце судового засідання, у призначені судом дату і час сторони не з`явились, подали заяви про розгляд справи без їх участі, з огляду на достатність доказів для вирішення справи за наявними матеріалами, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, відповідно до заяв від 03.10.2005 року, 06.04.2006 року, 27.11.2006 року ОСОБА_1 призначено допомогу одиноким матерям (вдовам, вдівцям) з урахуванням доходів.
Починаючи з травня 2007 року, державна допомога нараховувалась автоматично без звернення ОСОБА_1 у фіксованому розмірі до досягнення дитини 18-річного віку.
У тому числі, у відповідних заявах відповідачем застережено про попередження щодо відмови в призначенні або припиненні виплати соціальної допомоги (повернення надміру нарахованих коштів) у разі подання неповних чи недостовірних відомостей про доходи та майновий стан сім`ї.
З огляду на те, що з січня 2007 року відповідачем оформлено пенсію по втраті годувальника, але Департаменту про ці обставини не повідомили, внаслідок чого безпідставно виплачено державну допомогу у сумі 22 312,52 грн., позивач звернувся до суду із цим позовом про стягнення вказаних коштів.
Задовольняючи позовні вимоги Департаменту, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки відповідач не повідомив позивача про обставини, які впливають на виплату державної допомоги, одержані ним кошти підлягають стягненню відповідно до положень Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року №1751, та Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми».
Під час вирішення спору по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позов поданий на підставі та у межах повноважень позивача, тобто належить до юрисдикції адміністративного суду.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України (в редакції, яка діяла на момент звернення із позовом та ухвалення судового рішення) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч. 2 вказаної статті КАС України (в редакції, яка діяла на момент звернення із позовом та ухвалення судового рішення) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Таким чином, суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав і свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема обов`язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи місцевого самоврядування.
Однією з визначальних особливостей КАС України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.
Частиною 4 ст. 50 КАС України (в редакції, яка діяла на момент звернення із позовом та ухвалення судового рішення) визначено, що громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.
Правовий аналіз наведених положень свідчить про те, що з наведених у цих пунктах підстав громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.
Однак і в цих випадках водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб обставин, що стали підставою для втручання суб`єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб`єктів владних повноважень.
Крім того, п. 5 ч. 4 ст. 50 КАС України (в редакції, яка діяла на момент звернення із позовом та ухвалення судового рішення) існує як послідовне продовження випадків превентивного судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, яка б надавала право для розширеного тлумачення права суб`єкта владних повноважень на адміністративний позов.
Наведені норми кореспондуються із положеннями статей 2, 46 КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, сторони.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
За правилами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення судового рішення) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 19 ст. 15 ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року).
Оскільки спірні правовідносини стосуються права ОСОБА_1 на грошові кошти, отримані нею як допомога на дітей одиноким матерям, тобто цивільного права, колегія суддів доходить висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.
Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 824/973/16-а (провадження № 11-200апп18), 08 травня 2018 року у справі № 753/7317/15 (провадження № 11-238апп18), від 22 серпня 2018 року у справі № 819/1324/15 (провадження № 11-602апп18) та від 27 лютого 2019 року (провадження № 11-1408апп18).
При цьому, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
За нормами ч. 3 ст. 3 КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
За правилами ч. 1 ст. 239 КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Наведені положення ч. 1 ст. 239 КАС України кореспондуються із приписами ч. 3 ст. 319 КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), згідно яких у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
З огляду на викладене, оскільки даний спір не є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, апеляційний суд доходить висновку про необхідність закриття провадження у справі з роз`ясненням позивачу про належність даного спору до цивільної юрисдикції та права на подання заяви про передачу справи за встановленою законом підсудністю.
Разом з цим, доводам апелянта про порушення позивачем строків звернення із позовом, відсутності належного розрахунку безпідставно виплачених коштів, а також відсутності доказів попередження відповідача про необхідність повідомлення про обставини, які впливають на виплату державної допомоги, не підлягають правовій оцінці у цій справі, оскільки мають бути досліджені судом під час вирішення спору по суті в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неправильному застосуванні норм процесуального права, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до ст. 319 КАС України підлягає скасуванню, а провадження у справі – закриттю.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 139, 238, 308, 311, п. 3 ч. 1 ст. 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 травня 2014 року – скасувати.
Провадження у справі за адміністративним позовом Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів - закрити.
Роз`яснити позивачу, що даний спір належить розглядати за правилами цивільного судочинства.
Роз`яснити позивачу про наявність у нього права на звернення до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови.
Роз`яснити позивачу, що така заява подається безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

        Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко  
         
         Судді:                                                                                       О.О. Димерлій

                                                                                                            Т.М. Танасогло