ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«07» червня 2021 року
м. Харків
справа № 628/2061/20
провадження № 22ц/818/3108/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів        -                 Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 02 лютого 2021 року в складі судді Демченко І.М.
в с т а н о в и в:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що 08 квітня 2008 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано.

Зазначила, що відповідач є батьком трьох сумісних з нею дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 січня 2008 року у справі № 2-526/2008, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти в розмірі Ѕ частини з усіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку.

Посилалася на те, що строк прострочення за період з 01 червня 2016 року по 04 вересня 2020 року, тобто 18 615 днів, 1% за день дорівнює 692,45 грн, тому розмір неустойки становить 12 889 956,75 грн. 

Вказала, що заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 04 вересня 2020 року становить 69 245,48 грн, у зв`язку з чим вона має право на стягнення неустойки в розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, але не більше 100% боргу.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 69 245,49 грн пені за прострочення сплати аліментів за 18 615 днів, починаючи з 01 червня 2012 року по 04 вересня 2020 року.

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 02 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочку сплати аліментів в розмірі 48 723,24 грн, а також 2500,00 грн понесених витрат на правничу допомогу, в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено, стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, судовий збір в розмірі 908,00 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 2500,00 грн покласти на позивачку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неправильно застосував норми матеріального права, не врахував того, що постановою Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 скасована попередня позиція Верховного Суду щодо умов настання відповідальності платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені), викладена в постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц. Зазначив, що ним, після того як державним виконавцем було здійснено правильний перерахунок аліментів та вказано точну суму заборгованості за ним, відразу сплачено дану суму в розмірі 48 723,00 грн, про що 18 січня 2021 року надано відповідну копію квитанції. Вказав, що позивачкою були зазначені різні періоди з нарахування пені. Отже, дані періоди не відповідають один одному і спочатку складають 12 років, а потім 4 роки. Посилався на те, що він виконував судове рішення про стягнення аліментів, сплачував їх, приймав участь в житті та вихованні своїх трьох дітей, здійснював додаткові витрати на них. Розрахунок державного виконавця від 31 грудня 2020 року містить інформацію про регулярну сплати ним аліментів на утримання дітей. В окремі періоди, в той час, коли він не мав стабільного доходу, не міг працевлаштуватися за своєю професією, а також з урахуванням інших обставин, які мали дуже впливове значення на його життя, аліменти не могли бути сплачені, однак сплачувалися вже у найближчий час при появі будь-якої фінансової можливості. Вказав, що він не уникав обов`язків зі сплати аліментів на дітей та витрачання додаткових грошових коштів на них, участі у їх житті, придбавав різноманітні подарунки, здебільшого гаджети, одяг та дарував їх дітям. Зазначив, що позивачкою не надано жодних доказів того, що він умисно і систематично, впродовж всього періоду обов`язкової сплати аліментів ухилявся від їх сплати. Посилався на те, що державним виконавцем нараховувався розмір аліментів за кожний окремий період офіційного працевлаштування із повної суми його доходу, а не із суми, що залишалася після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Таким чином, сума заборгованості за аліментами є меншою аніж 48 723,00 грн. Вважав, що його вина щодо несплати аліментів не доведена, не наведено прямих фактів того, що в його діях наявні ознаки умисного ухилення від сплати аліментів. Отже, позивачкою не доведено, що його дії або бездіяльність були умисно спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення аліментів. У його діях також не вбачається прямої відмови від сплати встановлених судом аліментів, не вбачається інших дій (бездіяльності), які фактично унеможливили виконання вказаного обов`язку. Вказав, що судом здійснено розрахунок за певний період, а саме за вересень, жовтень, листопад та грудень 2012 року, розрахунок за інші періоди у рішенні відсутній, пеня за кожним простроченим місячним платежем не обрахована. Наголошував на відсутність наведеного детального розрахунку пені за кожним місячним платежем, відсутність визначення загальної суми пені за весь період, охоплення у рішенні строку, який не повинен враховуватися під час розрахунку пені. Вважав, що необхідно було залучити до участі у справі повнолітніх дітей.

09 квітня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала судове рішення законним, а апеляційну скаргу – необгрунтованою. При цьому акцентувала увагу суду на те, що відповідач під час слухання справи в суді першої інстанції добровільно сплатив суму боргу за аліментами, яку вона отримала, однак, це не звільняє його від сплати пені. 

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_2  необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що нарахований розмір неустойки (пені) значно перевищує розмір заборгованості зі сплати аліментів, тому відповідальність платника аліментів за їх прострочення обмежується 100 відсотками заборгованості, яка існувала станом на 04 вересня 2020 року. 

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 12 жовтня 1991 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося троє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 січня 2008 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.7 том 1).

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 січня 2008 року у справі № 2-526/2008 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі Ѕ частини з усіх видів доходу ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення повноліття останньої дитини, починаючи з 16 січня 2008 року з дня надходження позовної заяви (а.с.16-17 том 1).

На виконання вказаного судового рішення 29 січня 2008 року Куп`янським міськрайонним судом Харківської області видано виконавчий лист № 2-526/2008 (а.с.8 том 1).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Купянського міськрайонного управління юстиції в Харківській області ВП № 36695259 від 28 лютого 2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-526/2008, виданого 29 січня 2008 року Куп`янським міськрайонним судом Харківської області (а.с.216 том 1).

За розрахунком заборгованості зі сплати аліментів згідно виконавчого листа № 2-526/2008 від 29 січня 2008 року, виданого Куп`янським міськрайонним судом Харківської області, складеного державним виконавцем 31 грудня 2020 року, станом на 04 вересня 2020 року заборгованість за аліментами становить 48 723,24 грн (а.с.187-189 том 1).

Матеріали справи містять копію квитанції № ПН13569 від 19 січня 2021 року про сплату ОСОБА_2 виниклої заборгованості зі сплати аліментів (а.с.201 том 1).

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, наслідком чого є відповідальність у вигляді неустойки.

Згідно з частинами першою, другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Статтею 71 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.

Згідно із частиною третьою статті 71 цього Закону визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

У частині восьмій цієї статті зазначено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 зазначеного Закону, відповідно до частини восьмої якої суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Проте, таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пен,і виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розмір нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, виходив з доведеності факту неповного виконання платником аліментів ОСОБА_2 рішення суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, що підтверджено розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем, що є підставою для стягнення пені відповідно до частини другої статті 196 СК України.

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин, з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. 

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Відповідний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної  палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670сво19.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неприйняття доводів ОСОБА_2 стосовно відсутності його вини у виникненні заборгованості з огляду на те, що відповідачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів щодо цього. Крім того, його посилання на знаходження на його утриманні ще одного сина від іншого шлюбу, онкохворого батька, його особисте лікування жодним доказом не підтверджені. Відповідач, будучи обізнаним про обов`язок сплачувати аліменти, сплачував їх нерегулярно та не в повному обсязі. Жодних належних та допустимих доказів того, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини, не надав.

Суд першої інстанції встановивши, що з вини відповідача, який зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дітей за рішенням суду, виникла заборгованість зі сплати аліментів, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 пені, передбаченої статтею 196 СК України.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, дійшов обґрунтованого висновку про те, що нарахований розмір неустойки (пені) значно перевищує розмір заборгованості зі сплати аліментів, тому відповідальність платника аліментів за їх прострочення обмежується 100 відсотками заборгованості, яка існувала станом на 04 вересня 2020 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині розміру неустойки (пені), яка підлягає стягненню, суд першої інстанції правильно врахував висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року в справі № 333/6020/16-ц, тому обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивачки неустойку (пеню) у розмірі 48 723,24 грн.

Посилання ОСОБА_2 на те, що розрахунок пені, який надано позивачкою, не відповідає вимогам чинного законодавства та є неправильним, спростовуються наведеним судом першої інстанції  способом обрахування неустойки (пені), що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду. Іншого розрахунку відмінного від розрахунку суду першої інстанції відповідач не надав. Крім того, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом (частина 3 статті 195 СК України). Відповідач зазначений розрахунок державного виконавця не оскаржив і не спростував у суді. 

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що ним, після того як державним виконавцем було здійснено правильний перерахунок аліментів та вказано точну суму заборгованості за ним, відразу сплачено дану суму в розмірі 48 723,00 грн, про що 18 січня 2021 року надано відповідну копію квитанції, колегією суддів не приймаються, оскільки саме по собі погашення заборгованості за аліментами не спростовує наявності періодів прострочення виплати аліментів та не виключає права позивачки на отримання пені за несвоєчасне виконання відповідачем аліментних зобов`язань.

Що стосується вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин 1,3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року№ 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 

Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, в якій просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн.

10 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та адвокатом Пухтаєвич О.О. укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу у справі ОСОБА_1 , використовувати передбачені статтею 196 СК України та в інших законодавчих актах засоби, способи і методи захисту з метою з`ясування обставин.

Відповідно до пункту 5.1 цього договору за надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар згідно квитанції (а.с.211-212 том 1).

Матеріали справи містять квитанцію від 10 серпня 2020 року про сплату ОСОБА_1 адвокатських послуг за складання позовної заяви в розмірі 2500,00 грн (а.с.210 том 1).

Беручи до уваги те, що  ОСОБА_1 підтверджено належним чином надання адвокатом Пухтаєвич О.О. професійної правничої допомоги відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо їх стягнення з відповідача.

Витрати на професійну правничу допомогу на цю суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом Пухтаєвич О.О. обсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, підстав для зменшення розміру суми цих витрат у суду апеляційної інстанції немає.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  – залишити без задоволення. 
Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 02 лютого 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 07 червня 2021 року.