УХВАЛА

02 червня 2021 року 
м. Київ
справа №  917/1100/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Офісу Генерального прокурора - Костюк О.В.,
Полтавського обласного управління лісового та мисливського 
господарства Державного агентства лісових ресурсів України - не з`явився,
Державного підприємства «Пирятинське лісове господарство» - не з`явився,
Пирятинської районної державної адміністрації Полтавської області - не з`явився,
Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області - не з`явився,
ОСОБА_1 - не з`явився,
Фермерського господарства «Дорошенко Микола Миколайович» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фермерського господарства «Дорошенко Микола Миколайович»

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.01.2021 (у складі колегії суддів: Попков Д.О. (головуючий), Пушай В.І., Стойка О.В.)

у справі № 917/1100/20
за позовом Першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Пирятинське лісове господарство»
до Пирятинської районної державної адміністрації Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Дорошенко Микола Миколайович»
про визнання недійсним договору оренди та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року Перший заступник керівника Лубенської місцевої прокуратури (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Пирятинське лісове господарство» (далі - ДП «Пирятинське лісове господарство») до Пирятинської районної державної адміністрації Полтавської області (далі - Пирятинська РДА), Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (далі - ГУ Держгеокадастру), ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Дорошенко Микола Миколайович» (далі - ФГ «Дорошенко Микола Миколайович»), у якому просив:
- визнати недійсним договір оренди землі від 23.09.2014, укладений між Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області (наразі - ГУ Держгеокадастру) і ОСОБА_1 , щодо надання в оренду земельної ділянки площею 18,5568 га з кадастровим номером 5323882600:00:025:0003 для ведення фермерського господарства, яка знаходиться в адміністративних межах Дейманівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області;
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведення державної реєстрації іншого речового права від 21.10.2014  за № 7412707 за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на земельну ділянку для ведення фермерського господарства площею 18,5568 га з кадастровим номером 5323882600:00:025:0003, яка знаходиться в адміністративних межах Дейманівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області;
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведення державної реєстрації права державної власності від 21.10.2014 за № 7412317 за Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області (наразі - ГУ Держгеокадастру) на земельну ділянку для ведення фермерського господарства площею 18,5568 га з кадастровим номером 5323882600:00:025:0003, яка знаходиться в адміністративних межах Дейманівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області;
- зобов`язати ГУ Держгеокадастру повернути на користь держави в особі ДП «Пирятинське лісове господарство» земельну ділянку площею 9,3666 га, яка включена до земельної ділянки площею 18,5568 га з кадастровим номером 5323882600:00:025:0003, яка знаходиться в адміністративних межах Дейманівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що передача земельної ділянки лісогосподарського призначення із земель державної власності в довгострокову оренду для ведення фермерського господарства відбулася з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для визнання недійсним договору оренду землі від 23.09.2014,  скасування записів про державне реєстрацію відповідного права та повернення земельної ділянки на користь держави в особі ДП «Пирятинське лісове господарство».
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 29.10.2020 у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 18.01.2021 рішення Господарського суду Полтавської області від 29.10.2020 скасовано, ухвалено нове рішення яким позов задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди землі від 23.09.2014, укладений між Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області (наразі - ГУ Держгеокадастру) і ОСОБА_1 ; скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведення державної реєстрації права державної власності від 21.10.2014 за № 7412317 за Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області (наразі - ГУ Держгеокадастру) на земельну ділянку для ведення фермерського господарства площею 18,5568 га з кадастровим номером 5323882600:00:025:0003, яка знаходиться в адміністративних межах Дейманівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області; зобов`язано ГУ Держгеокадастру повернути на користь держави в особі ДП «Пирятинське лісове господарство» земельну ділянку площею 9,3666 га, яка включена до земельної ділянки площею 18,5568 га з кадастровим номером 5323882600:00:025:0003, яка знаходиться в адміністративних межах Дейманівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області. Провадження в справі в частині позовних вимог до ОСОБА_1 закрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК).
Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у лютому 2021 року ФГ «Дорошенко Микола Миколайович» подало касаційну скаргу, у якій (із урахуванням нової редакції касаційної скарги), посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, просило скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.01.2021. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.04.2021 відкрито касаційне провадження у справі № 917/1100/20 за касаційною скаргою ФГ «Дорошенко Микола Миколайович» з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 02.06.2021.
Виконувач обов`язків заступника керівника Лубенської окружної прокуратури у відзиві на касаційну скаргу зазначає про правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, тому просить залишити оскаржене судове рішення без змін.
Сторони в судове засідання своїх представників не направили, хоча були повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином, із заявами до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки їхніх представників у судове засідання або з клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до частини 4 статті 197 ГПК не зверталися. 
Ураховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії», те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначених представників.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Офісу Генерального прокурора, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
У справі, яка розглядається, судами попередніх інстанцій установлено, що наказом Головного управління Держземагенства у Полтавській області (наразі - ГУ Держгеокадастру) від 18.09.2014 № 3245-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та вирішено надати громадянину ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства у довгострокову оренду терміном на 21 рік земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності, кадастровий номер 5323882600:00:025:0003, площею 18,5568 га ріллі, розташовану в адміністративних межах Дейманівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області, та вирішено укласти договір оренди землі. 
23.09.2014 між Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області (орендодавець; наразі - ГУ Держгеокадастру) і ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець згідно з наказом від 18.09.2014 № 3245-СГ надав орендарю строком на 21 рік зазначену земельну ділянку  для ведення фермерського господарства. 
ФГ «Дорошенко Микола Миколайович» створене 30.04.2015, що підтверджено витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про проведення державної реєстрації юридичної особи.
За інформацією з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право державної власності на земельну ділянку площею 18,5568 га з кадастровим номером 5323882600:00:025:0003, яка знаходиться в адміністративних межах Дейманівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області, для ведення фермерського господарства, зареєстровано за Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області (наразі - ГУ Держгеокадастру) (запис про проведення державної реєстрації права державної власності від 21.10.2014 за № 7412317); право оренди, яке виникло у ОСОБА_1 на підставі договору оренди землі від 23.09.2014, зареєстровано державним реєстратором 21.10.2014 (номер запису про інше речове право 7412707); право суборенди зазначеної земельної ділянки за ФГ «Дорошенко Микола Миколайович» строком дії до 23.09.2035 зареєстровано державним реєстратором 28.12.2018  (запис про інше речове право від 28.12.2018  за № 29760826).
Також судами попередніх інстанцій установлено, що формування земельної ділянки площею 18,5568 га з кадастровим номером 5323882600:00:025:0003 з визначенням її цільового призначення як землі сільськогосподарського призначення відбулося за рахунок включення (перетину) земель лісового фонду площею 9,3666 га, право постійного користування якою належить ДП «Пирятинське лісове господарство».
Відповідно до заяви про вчинення кримінального правопорушення від 27.04.2020 № 163 ДП «Пирятинське лісове господарство» повідомило Пирятинський відділ Лубенської місцевої прокуратури про те, що під час моніторингу Публічної кадастрової карти було встановлено належність третім особам зі зміною цільового призначення землі окремих ділянок державного лісового фонду, які знаходяться в постійному користуванні державного підприємства.
Лубенською місцевою прокуратурою Полтавської області в ході досудового розслідування кримінального провадження № 42020171240000071 від 29.04.2020, розпочатого за частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України, виявлено факти порушення вимог земельного законодавства під час відведення земель у власність на території Пирятинського району за рахунок земель лісового фонду. Зокрема, встановлено, що службовими особами ГУ Держземаганства під час розробки технічної документації із землеустрою, було видано завідомо неправдиві довідки з державної статистичної звітності щодо призначення земельної ділянки, внаслідок чого із постійного користування ДП «Пирятинське лісове господарство» вибула земельна ділянка площею 10 га (кв.14), яка знаходиться в урочищі «Яри-Поруби», та включена до земельної ділянки з кадастровим номером 5323882600:00:025:0003, площею 18,5568 га в адміністративних межах Дейманівської сільської ради Пирятинського району.
За результатами розгляду листа Лубенської місцевою прокуратурою Полтавської області щодо вжиття відповідних заходів захисту інтересів держави для усунення виявлених порушень, у тому числі шляхом звернення з відповідними позовами до суду, Полтавське обласне управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України у листі від 01.06.2020 № 04-32/465 та ДП «Пирятинське лісове господарство» у листі від 27.05.2020 № 207 повідомили про доцільність вжиття Лубенською місцевою прокуратурою Полтавської області заходів щодо захисту інтересів держави, що зумовило звернення прокурора до суду з відповідними позовними вимогами.
Прокурор, звертаючись до суду з відповідним позовом в інтересах держави в особі Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України та ДП «Пирятинське лісове господарство», обґрунтував вимоги тим, що передачу спірної земельної ділянки для ведення фермерського господарства проведено всупереч вимогам законодавства, зокрема статей 20, 123, 141, 198 Земельного кодексу України, статті 57 Лісового кодексу України, оскільки формування цієї земельної ділянки відбулося за рахунок земель лісового фонду, які використовуються для ведення лісового господарства та належать на праві постійного користування ДП «Пирятинське лісове господарство», з порушенням порядку зміни цільового призначення земельної ділянки.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що саме лише усунення користувача спірною земельною ділянкою шляхом визнання недійсним договору оренди землі та скасування відповідного речового права в силу статті 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і частини 10 статті 79-1 Земельного кодексу України не позбавить можливості розпорядника земельної ділянки, сформованої часткового із земель лісового призначення, прийняти рішення про передачу земельної ділянки у власність або користування у тих самих розмірі та межах визначених її (спірної земельної ділянки) технічною документацією, тому вимоги про визнання недійсним договору оренди, скасування реєстрації речового права є передчасними та не призведуть до відновлення порушеного права користування земельними ділянками лісового призначення.        
Суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із доведеності факту передачі спірної земельної ділянки із земель лісового призначення площею 18,5568 га з кадастровим номером 5323882600:00:025:0003 в оренду для ведення фермерського господарства з порушенням вимог законодавства для такої категорії земель, що є підставою для визнання договору оренди недійсним відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, а також задоволення похідних вимог щодо зобов`язання ГУ  Держгеокадастру повернути цю земельну ділянку та скасування запису про державну реєстрацію прав щодо неї. При цьому апеляційним судом зауважено, що хоча землі лісового фонду становлять лише частину        орендованої земельної ділянки, їх відокремлення та необхідність поділу останньої зумовлює припинення існування всього визначеного сторонами оспорюваного договору об`єкта оренди, адже його не може бути        збережено без формування і визначення на місцевості нової земельної ділянки з відповідним кадастровим номером. Разом із тим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про закриття провадження в справі в частині позовних вимог до ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК. Судом наголошено, що у цих спірних правовідносинах належним відповідачем є саме ФГ «Дорошенко Микола Миколайович», оскільки реєстрація фермерського господарства після передачі земельної ділянки для ведення фермерського господарства за оспорюваним договором оренди землі від 23.09.2014 зумовлює заміну сторони орендаря в такому договорі оренди відповідно до положень статей 1, 5, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство», що також підтверджується усталеною практикою Великою Палати Верховного Суду.
У поданій касаційній скарзі ФГ «Дорошенко Микола Миколайович» послалося на неправильне застосування судом апеляційної інстанції статті 20 ГПК, оскільки справи за участю громадянина, який не є суб`єктом підприємницької діяльності, розглядаються в порядку цивільного, а не господарського судочинства; висновки щодо вирішення спорів у подібних правовідносинах за правилами цивільного судочинства наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 468/972/17-ц, від 12.06.2019 у справі № 699/185/18, яким не відповідають висновки суду апеляційної інстанції у цій справі; судом не враховано, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту порушеного права; на час укладення договору оренди спірна земельна ділянка була сформована у встановленому законодавством порядку, з дотриманням відповідної процедури, як землі сільськогосподарського призначення; з огляду на відсутність юридичних перешкод у здійсненні процедури формування земельної ділянки та жодних встановлених законодавством підстав для визнання правочину недійсним на час його вчинення судом апеляційної інстанції порушено (неправильно застосовано) положення статті 203 Цивільного кодексу України. 
Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК,  переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках -  на касаційне оскарження судового рішення.
Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.
Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.  
Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).
Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, N 212-A, с.15, п.31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №    910/4647/18).
Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
У касаційній скарзі ФГ «Дорошенко Микола Миколайович» наявність підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, обґрунтувало висновками Верховного Суду, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 468/972/17-ц, від 12.06.2019 у справі № 699/185/18.
Так, у справі № 468/972/17-ц (постанова від 15.05.2019), вирішуючи питання підвідомчості справи за позовом юридичної особи до ГУ Держгеокадастру та фізичної особи про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, укладених між фізичною особою і органом державної влади, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з огляду на суб`єктний склад сторін, характер спірних правовідносин, спір підлягає розгляду в порядку цивільного, а не господарського судочинства. При цьому такі висновки грануються на встановлених судами обставинах, зокрема того, що спірні земельні ділянки не є землями фермерського господарства.
У справі № 699/185/18 Велика Палата Верховного Суду постановою від 12.06.2019 скасувала судові рішення попередніх судових інстанцій щодо закриття провадження у справі за позовом прокурора в інтересах держави в особі ОДА до ГУ Держгеокадастру,  фізичної особи про визнання незаконними і скасування рішень органу державної влади, визнання договорів оренди недійсними та направила справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки за встановлених обставин спірні земельні ділянки не є землями фермерського господарства, отже спір підлягає розгляду в порядку цивільного, а не господарського судочинства.
Натомість у справі № 917/1100/20, яка розглядається, на підставі встановлених фактичних обставин, зокрема, реєстрації права оренди земельної ділянки саме для ведення фермерського господарства 21.10.2014, подальшої реєстрації ОСОБА_1 фермерського господарства 30.04.2015, користування спірною земельною ділянкою безпосередньо фермерським господарством, звернення прокурора з відповідним позовом у липні 2020 року, тобто після реєстрації фермерського господарства, суд апеляційної інстанції з огляду на положення статті 20 ГПК дійшов висновку про підвідомчість справи господарському суду. Такі висновки суду узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, зокрема викладені у постанові від 03.07.2019 у справі № 637/116/18, за змістом яких якщо на момент відкриття провадження у справі щодо спору між органом державної влади чи місцевого самоврядування та, зокрема, фізичною чи іншою особою, якій із земель державної або комунальної власності надана земельна ділянка для ведення фермерського господарства, фермерське господарство вже було зареєстрованим, то така справа має розглядатися за правилами господарського судочинства. 
Аналогічний за змістом правовий висновок наведено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 697/2767/16 за позовом прокурора до ГУ Держгеокадастру, фізичної особи, за участю третьої особи - фермерського господарства, про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок. Так, погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі у зв`язку з підвідомчістю спору господарському суду, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства обов`язки орендаря цієї земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Оскільки фермерські господарства є юридичними особами, їхні земельні спори з іншими юридичними особами або органами державної влади, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, підвідомчі господарським судам. Тобто, якщо на час відкриття провадження у справі щодо такого спору про користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, фермерське господарство не зареєстровано, то стороною таких спорів є громадянин, якому надавалась земельна ділянка, а спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Проте, якщо на момент відкриття провадження у справі щодо спору між органом державної влади чи місцевого самоврядування та, зокрема, фізичною чи іншою особою, якій із земель державної або комунальної власності надана земельна ділянка для ведення фермерського господарства, фермерське господарство вже було зареєстрованим, то така справа має розглядатися за правилами господарського судочинства. 
Водночас суд касаційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що у справі, яка розглядається, мають місце обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, які підтверджують правомірність висновків суду апеляційної інстанції про підвідомчість справи господарському суду.
Отже, аналіз висновків, зроблених у судовому рішенні у справі № 917/1100/20, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених постановах Верховного Суду у справах № 468/972/17-ц,  № 699/185/18, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними. 
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства «Дорошенко Микола Миколайович» на постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.01.2021 у справі № 917/1100/20.

2. Поновити дію і виконання постанови Східного апеляційного господарського суду від 18.01.2021 у справі № 917/1100/20.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І.С. Берднік

Судді:          В.А. Зуєв 

          І.С. Міщенко