П О С Т А Н О В А
                                        І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
02 червня 2021року                                                                                  м. Київ
         
Справа № 755/2277/20
Провадження: № 22-ц/824/8508/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Іванової І.В., Левенця Б.Б.,
секретар Гулієв М.Д.о,
 
  розглянувши у відкритому судовому засіданні  апеляційну скаргу адвоката Війтовича Ростислава Михайловича в інтересах ОСОБА_1 
 на  рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Виниченко Л.М., 
   у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Київська міська рада, про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та вселення,
                                                
в с т а н о в и в :
 
 У лютому 2020 року, ОСОБА_2 звернулась із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 04.12.2015 року вона звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_2 , однак їй було відмовлено в оформленні свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно - на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Вказанаквартира 25.08.2004 року була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4  та   ОСОБА_5  в рівних частинах. ІНФОРМАЦІЯ_1 останній помер. 04.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6  на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.02.2010 у справі № 2-838/1 за 2010 рік. Спірну квартиру 04.03.2016 року ОСОБА_6 відчужив ОСОБА_7 , який у свою чергу, відчужив  ОСОБА_1 . Уберезні 2018 року вона, позивачка, звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора, запису про право власності, визнання права власності на Ѕ частину квартири та повернення її власнику. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.10.2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29.01.2019 року, позов було задоволено, скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.03.2016 року та скасовано запис про право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 ; скасовано рішення державного реєстратора-приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.03.2016 року та скасовано запис про право власності ОСОБА_7 на вказану квартиру; скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скринника С.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.08.2016 року та скасовано запис про право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру; визнано за нею, ОСОБА_2 ,  право власності на Ѕ частину квартири у порядку спадкування за законом після спадкодавця ОСОБА_2  та повернуто їй Ѕ частину цієї квартири.На виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва було внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: про скасування права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_1 і зареєстровано за позивачем ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину вказаної квартири. На теперішній час вона є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , а інша Ѕ частина квартири є спадковим майном, яке рахується за її померлою бабусею ОСОБА_4 . Зважаючи на викладені обставини, підстав для користування та володіння квартирою у відповідачів не має. Однак, відповідач ОСОБА_1 та її син - відповідач ОСОБА_3 звільняти квартиру відмовляються, доступу їй до житла не надають. На її претензію-вимогу від 20.11.2019 року про усунення перешкод у користуванні приміщенням вона отримала відповідь від 02.12.2019 року, у якій ОСОБА_1 відмовила у задоволенні її вимог. 17.12.2019 року вона у присутності свого адвоката та двох свідків намагалася потрапити до квартири АДРЕСА_1 , тоді двері відчинив відповідач ОСОБА_3 , який відмовився звільнити приміщення та надати доступ до квартири, двері зачинив, а у телефонній розмові з відповідачем ОСОБА_1 остання повідомила, що виселятися та надавати їй, позивачці, доступ до квартири не буде. За наведених обставин, просила суд усунути перешкодиу користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 шляхом позбавлення права користування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартирою, виселення відповідачів з даної квартири, зняття з реєстрації відповідача ОСОБА_3 зі спірної квартири та вселення її, позивачки, у квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 березня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом позбавлення права користування ОСОБА_3 житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Виселено  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .
Вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1  та ОСОБА_3  на користь ОСОБА_2  судовий збір у розмірі по 1 261,20 з кожного.
Стягнуто з ОСОБА_3  на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 681,60 грн.
Не погодившись із таким судовим рішенням суду в частині виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , адвокат Війтович Р.М. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нове про відмову у позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 , будучи власником Ѕ частини спірної квартири, реалізуючи свої право, обмежена часткою у праві власності,  і не може вимагати від будь-кого усунути їй перешкоди у здійсненні нею прав на належне їй майно в обраний нею спосіб. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її адвокат Війтович Р.М. підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просили її задовольнити.
              ОСОБА_2 та її адвокат Фумельов В.В. заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Під час апеляційного перегляду справи встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 10 травня 2021 року.
Представник Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності представника третьої особи.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом,  ОСОБА_2 зверталась до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т.В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скринника С.М. про скасування рішень державних реєстраторів, записів про право власності, визнання права власності на Ѕ частину квартири та повернення її власнику.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.10.2018 року у справі № 755/5106/18,  залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29.01.2019 року, позов ОСОБА_2 задоволено.
Скасовано: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28594364 від 04.03.2016 року, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та скасовано запис про право власності № 13566361 ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 ;
рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28604883 від 04.03.2016 року, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та скасовано запис про право власності № 13571299 ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 ;
рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30965461 від 16.08.2016 року, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М. та скасовано запис про право власності № 15936191 ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ;
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після спадкодавця ОСОБА_8 та повернуто ОСОБА_2 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13-22, 23-33).
Вказаним судовим рішенням  встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була зареєстрована на праві власності на ім`я ОСОБА_4  та   ОСОБА_5  в рівних частинах.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8  помер.
04.12.2015 року ОСОБА_8  звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька  ОСОБА_9 
04.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6  на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.02.2010 року у справі № 2-838/1 за 2010 рік за позовом ОСОБА_6  до   ОСОБА_9 , ОСОБА_4  про звернення стягнення на предмет застави, яке фактично судом не приймалось та було підроблене.
04.03.2016 року ОСОБА_6  відчужив квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7 , відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 109.
02.06.2016 року на підставі заяви ОСОБА_8 Дніпровським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві внесено відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 190 КК України про заволодіння шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_1 .
16.08.2016 року між ОСОБА_7  та ОСОБА_1  укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М., зареєстрований в реєстрі за № 882, відповідно якого ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 .
22.10.2016 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Ткач Т.В. прийнято постанову про відмову  ОСОБА_8 в оформленні свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з не поданням правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві (а.с. 130 зв., 131).
Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на підставі рішення суду право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 скасовано 25.04.2019 року, за ОСОБА_7 - 11.04.2019 року та за відповідачем ОСОБА_1 - 14.03.2019 року (а.с. 34-41).
Право власності за позивачем ОСОБА_8 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення суду зареєстроване 15.05.2019 року (а.с. 40, 41).
Згідно матеріалів спадкових справ щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_9  та щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , убачається, що інша Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 являється спадковим майном спадкодавця ОСОБА_4  (а.с. 120-149).
За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 14.02.2020 року, відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 66), відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 65).
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що припинення права власності на квартиру ОСОБА_1 є підставою для задоволення позову в частині вимог про виселення відповідача ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , як таку, що втратила право користування квартирою; про усунення позивачу перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом позбавлення права користування відповідача ОСОБА_3 цим житловим приміщенням; виселення відповідача ОСОБА_3 з вказаної квартири та вселення позивача у цю квартиру. Позовні вимоги про зняття з реєстрації відповідача ОСОБА_3 судом першої інстанції залишено без задоволення з огляду на те, що за приписами закону рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням та про виселення є підставою для зняття вказаного відповідача з реєстрації місця проживання.
Перевіряючи такі висновки суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).
У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.
Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України,власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі, житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Встановлено, що відповідачі вселились у спірну квартиру на підставі, яка станом на час розгляду справи відпала у зв`язку з ухваленням  16.10.2018 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва.
Вказаним рішенням встановлено, що  Ѕ спірної квартири є власністю ОСОБА_8 , яка вибула з її володіння поза її волею, інша частина квартири складає спадщину після смерті її баби ОСОБА_4 .
Цим же рішенням право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру  скасовано, вона відповідачка, не є а ні власником квартири, а ні членом сім`ї власника, та при цьому, створює позивачці як власнику частини спірної квартири перешкоди у здійсненні нею, ОСОБА_8 , права користування та розпорядження належним їй майном. За таких підстав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виселення ОСОБА_1 з квартири та вселення у квартиру позивачки ОСОБА_8 .
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_8 є власником лише Ѕ частини спірної квартири, а тому вона не може вимагати від будь-кого усунути їй перешкоди у здійсненні нею прав на квартиру в цілому, колегія суддів відхиляє з  огляду на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.10.2018 року право власності ОСОБА_1 припинено, що у будь-якому разі позбавляє її права користування цією квартирою та проживання у ній. Окрім того, до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_4 відповідачка також не відноситься. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив із того, що спірна квартира є однокімнатною, поділеною в натурі бути не може, порядок користування квартирою встановити також неможливо, а тому, ОСОБА_8 як співвласник спірного житла, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном (квартирою).
Доводи апеляційної скарги щодо неможливості виселення ОСОБА_1 із спірної квартири через проведення нею капітального ремонту квартири є неприйнятними, оскільки такі доводи впливають на правильність висновків суду першої інстанції. В будь-якому випадку, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити, що ОСОБА_1 не позбавлена права на відшкодування понесених витрат у встановленому законом порядку.  
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 березня 2021 року залишенню без змін.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Війтовича Ростислава Михайловича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 березня 2021 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 03 червня 2021 року.

Головуючий                                                                                             Т.О. Невідома

Судді                                                                                                         І.В. Іванова

                                                                                                                 Б.Б. Левенець