Справа № 359/4259/20                                                    Головуючий у 1 інстанції - Борець Є.О.
Провадження №22-ц/824/5280/2021                              Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем   України
 
27 травня 2021 року                                                                          м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого  судді               Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Мережко М.В.,
            за участю секретаря              Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-   
в с т а н о в и в:
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом, який мотивований тим, що він з 1 квітня 1993 року був співробітником Регіонального структурного підрозділу Київського районного центру «Київцентаеро» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України. Безперервний стаж роботів позивача на підприємстві становить неповних 28 років. 
Вказував, що 29 квітня 2020 року Державним підприємством обслуговування повітряного руху України видано наказ № 454/о про звільнення його з посади старшого диспетчера управління повітряним рухом диспетчерського центру РСП «Київцентаеро» Украероруху 30 квітня 2020 року за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. На день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку за належними виплатами від роботодавця на підставі п.6.25.2 Колективного договору. В свою чергу відповідач в листі від 04 травня 2020 року №1-23-1.2/3213/20 зазначив, що у зв`язку із складним фінансовим станом підприємства та відсутністю наявних коштів на сьогодні немає можливості надання матеріальної допомоги у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (п.6.25.2 КД) при звільненні працівника пенсійного віку за власним бажанням, у яких при прийомі на роботу в підприємство була оформлена пенсія (п. 6.25.4 КД). Вважає, що відповідачем було порушено його права, передбачені Законом України «Про оплату праці», ст. 47 КЗпП України, а також ст. 43 Конституції України. Окрім того, з огляду на непроведення розрахнку у день звільнення відповідач має сплатити йому середній заробіток за час затримки.
У зв`язку з наведеним просив стягнути з відпоідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 30 квітня 2020 року до дня ухвалення судового рішення у справі; матеріальну допомогу при звільненні
                                                                        -  2  -
працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 734800 грн. та судові витрати на правову допомогу в розмірі 50000 грн. і судовий збір у розмірі 840,8 грн.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу в розмірі 734800 грн. В задоволенні решти позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку та судових витрат і ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків про відсутність вини відповідача у затримці проведення з ним розрахунку. При цьому судом невірно взято до уваги наданий відповідачем висновок Торгово-промислової палати України № 2051/1.2 від 29 липня 2020 року, оскільки зі змісту останнього вбачається, що в ньому лише досліджується та аналізуються фактичні обставини, що склались в господарській діяльності відповідача, а не засвідчується настання форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), які унеможливлюють виконання обов`язків відповідачем, передбачених законодавством України про працю.
Відповідач Державне підприємство обслуговування повітряного руху України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі,посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального і матеріального права. Скарга мотивована тим, що судом не було враховано, та надано належної оцінки доказам поданим Украерорухом на підтвердження обставин вказаних у відзиві на позовну заяву, а саме відсутності фінансової можливості підприємства здійснювати додаткові (понад ті, що передбачені законодавством) виплати за колективним договором, що передбачені зокрема розділом 6 Колективного договору та не було взято до уваги практику Верховного Суду у аналогічних справах. Суд не врахував що основним джерелом доходу відповідача є надходження коштів за надані послуги. В період карантану з огляду на заборону авіасполучення падіння обсягів надання послуг робочою групою Украероруху з оперативного реагування на кризові ситуації було прийнято рішення про здійснення лише обов`язквих виплат з колективним договором за п.14.1. Суд не врахував відсутність протягом звітного періоду прибутку підприємства, що стверджуєтьсядетальним аналізом звіту фінансових результатів підприємства. Суд не звернув уваги на висновок Торгово-промислової палати України № 2051/1.2 від 29 липня 2020 року щодо наявності форс-мажорних обставин.
Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України,де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно  задоволив його позов в частині стягнення матеріальної допомоги, а доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Казак К.І. подану апеляційну скаргу позивача та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області як незаконне. Проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечували.
Представник відповідача Ковальчук Н.О.  в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу відповідача підтримала, просила задоволити. Проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечила.
                                                            -  3  -
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що обидві апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення матеріальної допомоги, обумовленої колективним договром, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки їх підставнстю.
При цьому суд виходив з того, що позивач мав цілком обгрунтовані та справедливі очікування на отримання матеріальної допомоги, а бездіяльність відповідача, що полягає у відмові виплатити позивачу матеріальну допомогу, розцінюються судом як свавільне втручання відповідача у право позивача на мирне володіння належними йому грошовими коштами, що гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже фінансовий стан ДП «Украерорух» може бути підставою не для відмови у задоволенні позову, а лише для відстрочення або розстрочення виконання рішення суду в порядку, передбаченому ст.435 ЦПК України.
Колегія суддів погоджується із такими висновками, які є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Спірні правовідносини регулюються главою ІІ «Колективний договір», главою VII«Оплата праці» КЗпП України, а також Законом України «Про колективні договори і угоди».
Відповідно до ст.10 та ч.3 ст.13 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.
Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, а також сторін, які їх уклали.
Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Судом першої інстанції встановлено, що як вбачається зі змісту трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім`я  ОСОБА_1 , останній працював в РСП «Київцентраеро» ДП «Украерорух» на посаді старшого диспетчера управління повітряним рухом районного диспетчерського центру РСП «Київцентраеро» ДП «Украерорух». Посадовий оклад позивача становив 36740 гривень. Ця обставина підтверджується копією листа заступника директора з управління активами ДП «Украерорух» №1-17.4/7204/20 від 30 червня 2020 року.
Наказом в.о. директора ДП «Украерорух» №454/о від 29 квітня 2020 року позивач був звільнений з роботи з 30 квітня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно із ст.38 КЗпП України.
Відповідно до п.6.25.2 колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками, в редакції, чинній на час звільнення позивача з роботи, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація підприємства гарантувала надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшувала посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у
                                                                        -  4  -
роботі іноземної мови, як такої, що збільшувала посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не міг перевищувати 20 посадових окладів.
За таких обставин суд першої інстанції вірно задоволив позов і стягнув із відповідача на користь позивача матеріальну допомогу, обумовлену п.6.25.2 колективного договору.
Доводи апеляційної скарги відповідача про неврахування судом поданих Украерорухом доказів щодо відсутності фінансової можливості підприємства здійснювати додаткові (понад ті, що передбачені законодавством) виплати за колективним договором, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані, оскільки наявність чи відсутність фінансової можливості провести додаткові виплати, не скасовує обумовлені колективним договором додаткові виплати.
Такі доводи суперечать ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди», згідно яких умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, а також сторін, які їх уклали.
Це ж стосується доводів апеляційної скарги відповідача про те, що суд не врахував, що основним джерелом доходу відповідача є надходження коштів за надані послуги, а протягом звітного періоду прибуток підприємства відсутній, що стверджується детальним аналізом звіту фінансових результатів підприємства, які не спростовують висновків суду про обов`язок відповідача провести позивачу випалати, передбачені колективним договором.
Посилання відповідача у скарзі на те, що в період карантану з огляду на заборону авіасполучення падіння обсягів надання послуг робочою групою Украероруху з оперативного реагування на кризові ситуації було прийнято рішення про здійснення лише обов`язквих виплат за колективним договором за п.14.1, не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення матеріальної допомоги при виході позивача на пенсію.
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що рішення робочої групи Украероруху з оперативного реагування на кризові ситуації щодо здійснення лише обов`язквих виплат за колективним договором не мають правового занчення, оскільки дана група не повноважна вирішувати питання про зупинення чи скасування дії положень колективного договору.
Аналогічні висновки щодо неможливості односторонньої відмови адміністрації від умов колективного договору містяться у висновку Торгово-промислової палати України № 2051/1.2 від 29 липня 2020 року, де зазначено, що Украерорух вправі вимагати від профспілок внесення змін до колективного догвоору, а у випадку недосягнення згоди спір має бути вирішений судом.
Доводи скарги відповідача про те, що суд не звернув уваги на висновок Торгово-промислової палати України № 2051/1.2 від 29 липня 2020 року щодо наявності форс-мажорних обставин, необгрунтовані як такі, що не звільняють відповідача від виконання обов`язків по виплаті матеріальної допомоги.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У п.1 ч.1 ст.263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це
                                                                        -  5  -
надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.
Отже за змістом ст.617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, а не звільняється від виконання самого зобов`язання, як помилково вважає відповдіач.
За таких обставин виплата допомоги при звільненні є обов`язковою.
Погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у стягненні середнього заробітку за затримку виплати допомоги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відмовляючи у позові в цій частині суд першої інстанції виходив із відсутності вини відповідача у затримці проведення такої виплати. Тобто, суд вважав, що передбачена колективним договором матеріальна допомога при виході на пенсію мала бути виплачена позивачу при звільненні разом із розрахунком.
Колегія суддів не може погодитися із такими висновками з наступних міркувань.
Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпПУ, приписи якої кореспондуються із ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі ст.1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає будь-яку винагороду або заробіток, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Згідно приписів ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено ст.117 КЗпПУК, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. При цьому розміщення норм ст.ст.116, 117 КЗпПУ в розділі VII «Оплата праці» є логічно вмотивованим, оскільки ними встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплати винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при їх звільненні. 
Отже, закон передбачає стягнення середнього заробітку у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у вигляді
                                                                        -  6  -
заробітної плати, а не будь-яких інших виплат.
Структура заробітної плати визначена ст.2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. 
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. 
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Наведена структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Законів України «Про державну статистику» та «Про оплату праці» Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 (зареєстрований у МЮ України 27 січня 2004 року за № 114/8713).
Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.
При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції, зокрема одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію згідно з діючим законодавством та колективними договорами (п.3.6 Інструкції).
Отже, передбачена п.6.25.2 колективного договору матеріальна допомога у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, не належить до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (п.34); від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (п.60); від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (п.53)).
З викладених вище підстав, передбачені ст.ст.116, 117 КЗпПУ гарантії, пов`язані із несвоєчасною виплатою заробітку при звільненні, не підлягають застосуванню до правовідносин, пов`язаних із виплатою матеріальної допомоги, що є предметом спору в даній справі.
При цьому колегія суддів вважає необгрунтованими посилання позивача у відповіді на відзив на позов (т.1 а.с.122) про те, що дана матеріальна допомога належить до інших заохочувальних та компенсаційних виплат фонду заробітної плати, що суперечить наведеній вище Інструкції зі статистики заробітної плати від 13 січня 2004 року, згідно якої одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію згідно з діючим законодавством та колективними договорами не належить до фонду оплати праці (п.3.6 Інструкції).
Відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може
                                                                        -  7  -
бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
З огляду на те, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань, а також враховуючи, що наведені вище висновки суду першої інстанції не призвели до неправильного вирішення справи, підстави для скасування або зміни судового рішення відсутні.
З викладених вище підстав колегія суддів не аналізує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо помилковості висновків суду про відсутність вини відповідача у невиплаті йому матеріальної допомоги при звільненні.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо необхідності стягнення у повному обсязі судових витрат позивача на правничу допомогу та оплату судового збору, необгрунтовані, оскільки апеляційний суд залишає оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. 
Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційних скаргах і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно  дослідив  і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу  спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.
Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Державного підприємства обслуговування повітряного руху України залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сил из дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий   
 
Судді: