Головуючий у І інстанції Саранюк Л.П.
Провадження №22-ц/824/5074/2021                                                           Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

      
                                                       ПОСТАНОВА
                                                ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
  08 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
    Головуючого судді:       Матвієнко Ю.О.,
    суддів:                            Мельника Я.С., Гуля В.В.,
        за участю секретаря:      Ковтун М.В.,          
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2020 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Іщук Інна Василівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Боднар Наталія Володимирівна, про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсним,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_2  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Іщук І.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В., про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсним.
У грудні 2020 року позивач ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на житловий будинок під АДРЕСА_1 , та земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,05 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3210800000:01:029:0204.
Обгрунтовуючи заяву, ОСОБА_2 посилалась на те, що в провадженні суду перебуває цивільна справа за її позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Іщук І.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В., про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсним.
Предметом оспорюваного договору є житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельна ділянка НОМЕР_1 , площею 0,05 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3210800000:01:029:0204.
Зазначений будинок та земельна ділянка відчужені ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 27 вересня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з порушенням прав позивача ОСОБА_2 , яка придбала вищевказані об`єкти нерухомого майна за власні кошти.
Заявник стверджує, що на даний час існує гостра необхідність у забезпеченні позову у вказаний нею спосіб, оскільки відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають намір відчужити житловий будинок та земельну ділянку, що підтверджується оголошенням на сайті «ОLX» про продаж вищевказаних об`єктів нерухомого майна, а також словами самого ОСОБА_1 , який у телефонній розмові постійно повідомляє про свої наміри продати будинок та земельну ділянку з метою унеможливлення повернення їх позивачу.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2020 року заяву ОСОБА_2  про вжиття заходів забезпечення позову задоволено повністю. 
До набрання законної сили рішенням суду в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Іщук І.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В., про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсним, накладено арешт на житловий будинок під АДРЕСА_1 , та земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,05 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3210800000:01:029:0204, що належать на праві спільної часткової власності у рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Не погоджуючись з ухвалою, відповідач ОСОБА_1 через представника - адвоката Проскурню Т.В., подав на ухвалу апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та постановити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви позивачки про вжиття заходів забезпечення позову. 
Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що судом не встановлено конкретних обставин або дій відповідачів, які могли б свідчити про створення реальних загроз для утруднення чи неможливості виконання судового рішення.
Також, судом в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали невірно зазначено предмет позову та помилково зазначено про те, що спір у сторін виник з приводу визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Крім цього, судом першої інстанції не вирішено питання зустрічного забезпечення, що порушує п. 8 ст. 153 ЦПК України.
Таким чином, при розгляді питання про забезпечення позову суд першої інстанції не дослідив та не оцінив ряд обставин, що мають вирішальне значення для його вирішення, та допустив процесуальні порушення, які свідчать про необґрунтованість ухвали про забезпечення позову.
В судовому засіданні представник відповідачів  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - адвокат Корець О.Г. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.
Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.
Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами наявний спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, вид забезпечення позову відповідає заявленим позовним вимогам, а тому дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2  про забезпечення позову.
Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.  
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
За змістом п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.
При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Суд першої інстанції, дослідивши зміст позовної заяви та поданої позивачем заяви про забезпечення позову, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову у спосіб, визначений позивачем, зважаючи на підтвердження тієї  обставини, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають об`єктивну можливість здійснити відчуження належного їм житлового будинку та земельної ділянки.
Таким чином, правильним є висновок суду про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, невжиття яких може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.
Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Відповідно до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується, а також спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце.
Заходи забезпечення позову в розумінні норм процесуального закону носять тимчасовий характер і покликані унеможливити настання обставин, за яких виконання ухваленого судом рішення буде утрудненим або взагалі стане неможливим.
Перевіряючи доводи скарги про відповідність заходів забезпечення позову позовним вимогам ОСОБА_2 , колегія суддів вважає, що вжиті судом заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на житловий будинок та земельну ділянку  відповідають позовним вимогам ОСОБА_2 , і їх вжиття буде мати наслідком лише збереження існуючого становища до розгляду справи по суті, не зумовить фактичного вирішення спору по суті та не порушить будь-яких прав третіх осіб.
Доводи апеляційної скарги про невирішення судом першої інстанції питання зустрічного забезпечення, як одна з підстав для скасування ухвали, законності та обґрунтованості ухвали не спростовують, оскільки в даній справі застосування зустрічного забезпечення було правом суду, а не його обов`язком, в зв`язку із відсутністю передбачених ч. 3 ст. 154 ЦПК України підстав обов`язкового застосування судом зустрічного забезпечення. 
Інші доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства і законності та обґрунтованості постановленої судом ухвали ці доводи не спростовують.  
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення судового рішення без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення. 
 
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2020 року - залишити без змін.  
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:
 
Судді: