22-ц/804/1300/21 
                                                                                266/5216/20 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ
                                     
     „22 ”  червня 2021 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 266/5216/20
Номер провадження 22-ц/804/1300/21 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Попової С.А.
за участю секретаря: Лазаренко Д.Т.
учасники справи :  
позивач – Виконавчий комітет Маріупольської міської ради
відповідач – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Виконавчого комітету Маріупольської міської ради на заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 лютого 2021 року головуючого судді Шишиліна О.Г. зі складанням повного тексту судового рішення 18 лютого 2021 по цивільній справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2020 року виконавчий комітет Маріупольської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позов мотивований тим, що квартира АДРЕСА_1 відноситься до комунальної власності територіальної громади міста Маріуполя. Згідно з копією особового рахунку № НОМЕР_1 , у квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Згідно з довідкою в реєстрі територіальної громади міста Маріуполя від 21 липня 2020 року за вказаною адресою зареєстрована відповідач ОСОБА_1 
02 червня 2020 року комісією у складі головного спеціаліста відділу обліку та приватизації житлового фонду управління міського майна департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Романюк М.В., головних спеціалістів відділу контролю  за використанням активів департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Толстової В.А., ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , у присутності мешканки будинку ОСОБА_8 встановлено, що у квартирі  АДРЕСА_1   зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає понад шість років. У квартирі проживають  невідомі особи, наявна заборгованість за комунальні послуги: за даними ККП «Маріупольтепломережа» у сумі  23 820, 70 грн, та  КП «Комунальник» у сумі 478,76 грн.  
Відповідно до п. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 30, ст. ст. 71,72 ЖК України просили визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою  АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача судові витрати.  
Заочним рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 лютого 2021 року  в задоволенні позову виконавчого комітету Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – відмовлено.
В апеляційній скарзі представник виконавчого комітету Маріупольської міської ради, ОСОБА_9 , якій діє на підставі довіреності, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального права.
В обґрунтування доводів скарги зазначено, що у зв`язку з тим, що відповідач не проживає у квартирі  АДРЕСА_1 понад шість місяців без поважних причин, не сплачує комунальні послуги та не забезпечує належне утримання квартири, вона вважається такою, що втратила право користування жилим приміщенням. На теперішній час, реєстрація відповідача, який фактично не проживає у спірному житловому приміщенні, перешкоджає виконавчому комітету Маріупольської міської ради, як органу, який наділений повноваженнями з управління об`єктом жилого фонду, розпорядитися жилим приміщенням, виділивши його у встановленому законодавством порядку, особам, які потребують поліпшення житлових умов. 
Позивачем надано докази на підтвердження свідомої поведінки ОСОБА_1 , що свідчить про втрату інтересу до житлового приміщення та не проживання останньої у вищевказаній  квартирі без поважних причин понад шість місяців. 
08 лютого 2021 року позивачем з Донецького обласного військового комісаріату витребувано  відомості щодо призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу ОСОБА_1 , за період з 2015 року по 2021 рік. Станом на 25 березня 2021 року відповіді не отримано. 
08 лютого 2021 року позивачем до відділу поліції № 3 Приморського району Маріупольського районного управління поліції ГУ НП в Донецькій області зроблено запит, щодо взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі ОСОБА_1 , за період з 2015 року по 2021 року. Листом № 3218/104/01-2021 від 23 лютого 2021 року відділом поліції № 3 Приморського району Маріупольського районного управління поліції ГУ НП в Донецькій області надано відповідь, з якої вбачається що інформація відносно ОСОБА_1 щодо взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі, за період з 2015 року по 18 лютого 2021 року відсутня. 
08 лютого 2021 року позивачем до Державної прикордонної служби України, з огляду на наявність інформації про виїзд ОСОБА_1 до Російської Федерації, направлено запит на отримання інформації щодо перетину кордону ОСОБА_1 . Листом № 91-5861/0/15-21 від 17 лютого 2021 року Державною прикордонною службою України, повідомлено про неможливість надати запитувану інформацію відповідно до ст. 11 Закону України «Про інформацію». 
Тобто, виконавчий комітет Маріупольської міської ради намагався самостійно витребувати докази відповідно до вимог ст. 84 ЦПК України, в своїх поясненнях наданих суду 15 лютого 2021 року зазначав про зроблені ним заходи для з`ясування наявних чи відсутніх підстав за якими жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем понад шість місяців, які можна розцінювати як намір позивача самостійно витребувати докази, натомість, суд незважаючи на це, не сприяв позивачу у можливості отримання додаткових доказів, хоча сам наголошував на необхідності подання їх до суду. 
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду  першої інстанції.
У судове засідання апеляційного суду представник виконавчого комітету Маріупольської міської ради  не з*явився,належним чином були повідомлені  про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання представником ОСОБА_10 телефонограми ,зареєстрованої в журналі телефонограм № НОМЕР_2 за № НОМЕР_3 та шляхом отримання судової повістки ,про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення  (а.с.87-88,92).
У судове  засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явилася,  була  повідомлена про дату, час і місце судового засідання шляхом направлення судової повістки, про що свідчить конверт поштового відправлення,який повернуто поштовим відділення у зв*язку із закінчення терміну зберігання. Відповідно до вимог ч. 11 ст.128 ЦПК України також викликалася до суду апеляційної інстанції через оголошення  на  офіційному веб-сайті судової влади України та з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату,час і місце розгляду справи  ( а.с. 89).
        18 червня 2021 року електронною поштою на адресу суду апеляційної інстанції від представника виконавчого комітету Маріупольської міської ради Черноусова В.С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв*язку із перебуванням представника у щорічній плановій відпустці (а.с.95-99),яке залишено без задоволення, з метою дотримання строків розгляду справи, передбачених  ч.1 ст.371 ЦПК України , де  передбачено строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача та відповідача, та   не вбачав  підстав  для відкладення розгляду справи. 
         Суд прийняв  вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про день та час розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. Між тим,  з урахуванням належного повідомлення всіх учасників справи про дату,час і місце розгляду справи, суд апеляційної інстанції  не вбачає перешкод для розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України ) . 
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч.2 ст.247 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
         Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
         Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
            Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.            Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
          Таким вимогам закону судове рішення відповідає.
          Судом першої інстанції встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 211159196 від 03 червня 2020 року відомості про зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 відсутні (а.с. 11). 
З листа начальника ККП «МБТІ – Маріупольська нерухомість» від 22 липня 2020 року №75/28803 вбачається, що кв. АДРЕСА_1 є однокімнатною, загальною площею 28,1 кв.м., житловою 13,25 кв.м. Відомостей про реєстрацію не знайдено (а.с. 12). 
З особового рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 , квартиронаймачем якої була ОСОБА_11 , ордер на яку не зберігся також значяться зареєстрованими ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 . 
З довідки з реєстру територіальної громади міста Маріуполя за адресою АДРЕСА_2 зареєстрована ОСОБА_1 з 23 січня 1993 року, також, в квартирі була зареєстрована ОСОБА_11 яка знята з реєстрації 01 листопада 2005 року у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14). 
Відповідно до акту обстеження житлового приміщення від 02 червня 2020 року, складеного комісією управління міського майна у присутності мешканки будинку ОСОБА_14 у квартирі АДРЕСА_1 за повідомленням голови ОСББ «Ковчег-3» проживають невідомі особи, зареєстрована ОСОБА_1 не проживає більше 6 років (а.с.15).  
Згідно з інформації ККП «Маріупольтепломережа» від 14 липня 2020 № 61.3.11/27160 наявна  заборгованість за послуги з теплопостачання за адресою АДРЕСА_2 в розмірі 23 820,70 грн (а.с. 16-18). 
З листа КП «Комунальник» від 26 червня 2020 №63.23/24508 за вказаною адресою наявна заборгованість у розмірі 478,76 грн (а.с. 19-22). 
Згідно з  листа начальника управління міського майна від 18 лютого 2020 року №26.5-73092-26.7.1 рішення щодо бронювання за ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 із видачею охоронного свідоцтва не приймалось (а.с. 34). 
             Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності поважних причин непроживання відповідача у спірній квартирі, що свідчить про відсутність підстав для задоволення даного позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на підставі положень статті 71 ЖК України. Судом першої інстанції враховано позицію Верховного Суду висловлену у постанові від 27 червня 2019 року справа № 560/751/17 про те, що пояснення свідків, які не допитані в судовому засіданні та не попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень не можуть бути беззаперечним доказом в даному випадку на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі. 
          Апеляційний суд  погоджується із наведеними висновками  суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи та доказам, наявним у справі та поданим позивачем  до суду першої інстанції, надано належну правову оцінку.
          Протилежного,  відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, позивачем  доведено не було. 
         Перевіряючи  висновки суду першої інстанції  в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд  виходить з наступного.
           Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
          Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
         Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
         Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
          Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
           Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
           У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
         Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
          Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
          У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
          Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК УРСР).
          Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
          Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
          Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
          Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
          Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
          Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову виконавчого комітету Маріупольської міської ради  відповідають обставинам справи.
          Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
            Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вказаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.
             Посилаючись в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права,слід зазначити,що відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків,пов*язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
            Відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази,що стосуються предмета спору,з власної ініціативи,крім витребування доказів судом у випадку,коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов*язків щодо доказів,а також інших випадків,передбачених цим Кодексом.
             Відповідно до ч.5 ст.177 ЦПК України позивач зобов*язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази,що підтверджують обставини,на яких ґрунтуються позовні вимоги.
             Як вбачається з матеріалів справи ,ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 жовтня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом виконавчого комітету Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 про визнання особи такою,що втратила право користування житловим приміщенням(а.с.24).
           22 грудня 2020 року представником виконавчого комітету надано заяву про підтримання позовних вимог та про  розгляд справи без участі представника (а.с.35),тому зауваження скаржника,що суд першої інстанції не сприяв у можливості отримання додаткових доказів є безпідставним.  
          Надіслані позивачем запити 08 лютого 2021 року ,майже через чотири місяці після відкриття провадження по справі,до ІНФОРМАЦІЯ_3 ,відділу поліції,Державної прикордонної служби України відносно відповідача ОСОБА_1 не свідчать,як зазначено в апеляційній скарзі, про свідому поведінку ОСОБА_1 та втрату інтересу до житлового приміщення.
     Позивачем  не надано, ані суду першої інстанцїі, ані суду апеляційної інстанції, належних та допустимих доказів відсутності поважних причин непроживання відповідача  у спірній квартирі.
       Що стосується акту про обстеження приміщення,складеного  02 червня 2020 року,комісією у складі головного спеціаліста відділу обліку та приватизації житлового фонду управління міського майна департаменту по роботі з активами Романюк М.В.,головних спеціалістів відділу контролю за використанням активів департаменту по роботі з активами - Толстової В.А., ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,підписи яких засвідчені начальником управління міського майна департаменту по роботі з активами , то цей доказ не містить обставин щодо причин відсутності відповідача у спірному жилому приміщенні, та йому судом була надана оцінка, у відповідності з вимогами ст.89 ЦПК України.
      Доводи позову про те, що відповідач  має заборгованість перед ККП  «Маріупольтепломережа» та КП «Комунальник», судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки ці обставини не є правовою підставою для позбавлення особи права на житло, яке гарантоване пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
      Враховуючи викладене, суд першої інстанції, зважаючи на наведені норми матеріального та процесуального права, обставини справи, а саме, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви, зокрема, не проживання особи в спірному жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин,дійшов правильного висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог.
        Таким чином, апеляційний суд зауважує, що підстави для застосування положень ст.72 ЖК УРСР та визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відсутні.
           Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до помилкового судового рішення. 
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
           Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382  ЦПК України, апеляційний суд – 

                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Маріупольської міської ради – залишити без задоволення.
Заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 лютого 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складений 29 червня 2021 року. 

Судді: