ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 травня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/4667/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
      суддів:                          Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
  розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області, що є правонаступником Головного управління ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ 43143945)
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02.10.2020 року (головуючий суддя – Новікова І.В.)
у справі №280/4667/20 за позовом ОСОБА_1 до відповідача  Головного управління ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ 43143945), правонаступником якого є Головне управління ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ 44118663) про визнання протиправними та скасування вимог,- 

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 , звернувся   13.07.2020 до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Головного управління ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ 43143945), в якому просила скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДФС у Запорізькій області:
- від 20.11.2018 №Ф-52433-56;
- від 14.08.2019 №Ф-52433-56.
Позов обґрунтовано тим, оскаржувані вимоги є протиправними та такими, що прийнято в супереч приписів чинного законодавства України. Зазначає, що позивач не має спеціального статусу фізичної особи – підприємця, оскільки Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань не містить запису про включення до нього ОСОБА_1 . Також, позивача посилався на те, що позивач протягом спірного періоду працювала, в якості найманого працівника, а роботодавець сплачував за позивача єдиний внесок. За таких обставин, представник позивача вважає, що у відповідача не було правових підстав для нарахування позивачу єдиного внеску з 2017 року, а відповідно не було підстав і для прийняття спірних вимог. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02.10.2020 року позов задоволено:
Визнано протиправними та скасовано вимоги Головного управління ДФС у Запорізькій області від 20.11.2018 №Ф-52433-56 на суму 15819,54 грн. та від 14.08.2019 №Ф-52433-56 на суму 23785,08 грн.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.          Суд першої інстанції зауважив, що відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань не містять запису про включення до Реєстру ОСОБА_1 , а відтак статус позивача, як діючого станом на 01.01.2017 ФОП не підтверджується. Крім того, відповідно до довідки Пенсійного фонду України (форма ОК-5) підтверджується, що у період з 01.01.2017 по дату формування спірних вимог позивач була застрахованою особою, оскільки працювала в якості найманого працівника у Регіональній філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», відтак дійшов висновку, що у контролюючого органу не було правових підстав для нарахування позивачу єдиного внеску за період з 01.01.2017 по дату формування спірних вимог.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
          В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що ОСОБА_1 у період з 30.04.1998 по дату виникнення спірних правовідносин перебувала на обліку в контролюючому органі, як діюча фізична особа – підприємець на загальній системі оподаткування. Відповідач зазначає, що у зв`язку із змінами до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», які набули чинності з 01.01.2017, платник єдиного внеску, зокрема і фізична особа – підприємець, зобов`язані сплачувати єдиний внесок не залежно від того чи отримано такими особами доходів протягом звітного періоду.
30.03.2021 від Головного управління ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ 43143945) на адресу суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про заміну відповідача його правонаступником - Головним управлінням ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ 44118663).
Клопотання задоволено, здійснено заміну відповідача Головне управління ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ 43143945) правонаступником Запорізькій області (код ЄДРПОУ 44118663). 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.
Розгляд справи здійснюється в  порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Судом встановлено, що 20.11.2018 ГУ ДФС у Запорізькій області (правонаступник ГУ ДПС у Запорізькій області) прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52433-56, якою позивача зобов`язано сплатити недоїмку з єдиного внеску в розмірі 15819,54 грн., яка обліковується станом на 31.10.2018. (а.с.14)
Крім того, 14.08.2019 ГУ ДФС у Запорізькій області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52433-56, якою позивача зобов`язано сплатити недоїмку з єдиного внеску в розмірі 23785,08 грн., яка обліковується станом на 31.07.2019. (а.с. 15)          
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” від 8 липня 2010 року № 2464-VI.
          Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” від 8 липня 2010 року № 2464-VI.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (№ 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) – це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
При цьому, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (ст. 2 ЗУ №2464-VI).
Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (№2464-VI) платниками єдиного внеску є роботодавці: 
- підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини 1  статті 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (№2464-VI) з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування. 
Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (№2464-VI) (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України “Про оплату праці”, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої   статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
При цьому, підпунктом   14.1.195   пункту   14.1   статті   14 Податкового кодексу України дано визначення поняттю “працівник” - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця   Законом України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (№2464-VI) не врегульовано. 
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. 
Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. 
Водночас, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Аналіз вищезазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. 
В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
На думку колегії судів апеляційної інстанції інше тлумачення норм Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (№2464-VI) щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. 
Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду щодо застосування норм права, сформульованими у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19; адміністративне провадження №К/9901/28514/19, від 23 січня 2020 року у справі №480/4656/18; адміністративне провадження №К/9901/25355/1.
Матеріалами справи підтверджується довідкою Пенсійного фонду України (форма ОК-5) підтверджується, що у період з 01.01.2017 по дату формування спірних вимог позивач була застрахованою особою, оскільки працювала в якості найманого працівника у Регіональній філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця».
Таким чином, за станом на момент спірних правовідносин позивач був працівником у розумінні підпункту 14.1.195   пункту   14.1   статті   14 Податкового кодексу України.
Про отримання доходу позивачем у спірних правовідносинах відповідач не зазначав, відповідні докази стосовно отримання позивачем доходу у матеріалах справи відсутні.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується  висновком суду першої інстанції, що оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (№2464-VI) позивач є застрахованою особою і обов`язок із нарахування та сплати єдиного внеску за нього в періоди, за які винесена оскаржувана вимога, покладався на його роботодавця, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем додатково як фізичною особою-підприємцем, яка мала право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Для зазначеного висновку достатнім є підтвердження обставини перебування позивача у трудових відносинах у відповідний період.
Поряд із цим, за будь-яких умов позивач не повинен відповідати за виконання страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, що узгоджується із висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 23 липня 2019 року у справі №617/927/17; адміністративне провадження №К/9901/24092/18.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи “Серков проти України” (заява №39766/05), “Щокін проти України” (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до   ст.17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”  підлягають застосуванню судами як джерела права.
Таким чином, оскаржувані вимоги про сплату боргу (недоїмки) прийняті всупереч нормам  Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (№2464-VI) , у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оскільки суд дійшов висновку, що оскаржувані вимоги про сплату боргу (недоїмки) прийняті всупереч нормам  Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (№2464-VI), колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що порушене право позивача має бути відновлено шляхом визнання таких вимоги про сплату боргу (недоїмки) протиправними, хоча у позовних вимогах позивачем такого питання не ставилось.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги Головного управління ДФС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки)  від 20.11.2018 №Ф-52433-56 та від 14.08.2019 №Ф-52433-56 є протиправними та підлягають скасуванню, а позов ОСОБА_1 - задоволенню.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача спростовуються доводами, викладеними позивачем та нормами законодавства України, що регулює дані правовідносини.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ 43143945), правонаступником якого є Головне управління ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ 44118663) – залишити без задоволення.
          Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02.10.2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили 20.05.2021 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
В повному обсязі постанова виготовлена 27.05.2021. 
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова