ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4715/21 Справа № 185/5183/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Врона А. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
                            суддів                - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю., 

       розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Вербківської сільської ради Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,- 

ВСТАНОВИЛА:
       У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він проживає та є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . Крім позивача, у будинку зареєстровані, ОСОБА_2 , яка доводиться позивачу колишньою дружиною, та ОСОБА_3 , який доводиться позивачу сторонньою особою. Відповідачі за вказаною адресою не проживають, комунальні платежі не сплачують, кореспонденцію не отримують, особистих речей не мають, не цікавляться будинком тривалий час без поважний причин. Добровільно вирішити спір не має можливості. 
       Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. 
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
       Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що власником будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу ВЕІ №299394 р.№2342 від 22.11.2006 року, посвідченого Другою Павлоградською державною нотаріальною конторою, що підтверджується даними з Реєстру прав власності на нерухоме майно. 
       У вищевказаному будинку зареєстровано місце проживання, зокрема, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відомостями Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області від 28.09.2020 року №1134, 1135.
       Встановлено, що відповідно до Акту, складеного 06.07.2020 року депутатом Вербківської сільської ради Калініченко С.В., працівниками Вербківської сільської ради ОСОБА_9 та ОСОБА_4 та підписаного сусідами ОСОБА_5 . ОСОБА_6 : ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані в АДРЕСА_1 , але за вищезазначеною адресою не проживають з березня 2019 року по теперішній час. 
       Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 09 червня 2017 року, який був розірваний 23 липня 2019 року, дружині відновлено дошлюбне прізвище - ОСОБА_2 .
       Судом встановлено, що належні та допустимі докази непроживання без поважних причин малолітнього ОСОБА_3 у спірному будинку відсутні, оскільки малолітній ОСОБА_3 не проживає у спірному житлі з поважних причин, якими є проживання разом з матір`ю, що також підтверджується висновком Органу опіки та піклування Вербківської сільської ради Дніпропетровської області від 10.12.2020 року №1618.
       Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на недоведеність позовних вимог, зокрема, суд врахував вік ОСОБА_3 , який не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його непроживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування житлом; відповідачі були вселені і зареєстровані зі згоди власника; відсутні будь-які відомості щодо наявності іншого нерухомого майна у ОСОБА_2 .
       В апеляційній скарзі апелянт посилається на те що, на даний час у нього інша сім`я та його будинок використовується ним для власного проживання та для проживання членів його сім`ї, а відповідачі наразі не являються членами його сім`ї, близько двох років в будинку не проживають, не сплачують комунальні платежі, кореспонденцію не отримують, особистих речей не мають, не цікавляться будинком тривалий час; при вселенні відповідачів не було будь-якої іншої домовленості щодо їх реєстрації в будинку ОСОБА_1 ; в нього немає батьківських обов`язків щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а даний обов`язок піклування, зокрема забезпечення права дитини на проживання в санітарно-гігієнічних та побутових умовах, покладений на його батьків, як законних представників дитини. 
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, виходячи з такого.
       За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
       Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
       За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
       Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
       Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
       Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
       Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
       Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
       Практика ЄСПЛ визначає, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.
       Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07).
       Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
       Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
       Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування квартирою, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.
       Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.
       Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року справі №581/489/20 (провадження №61-2345св21).
       Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (постанова Верховного Суду від 02 квітня 2021 року справі №581/810/19 (провадження №61-7555св20).
       Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачі вселилися у спірний будинок в якості членів сім`ї власника будинку, позивача ОСОБА_8 , і набули право користуванням цим житлом. Відповідачі наразі спільним побутом із позивачем не пов`язані, сімейні відносини з відповідачами припинені.
       Разом з цим, права членів (колишніх) сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
       Крім того, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується самим апелянтом, відповідачі не є такими, що самоправно вселились до спірного будинку.
       Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за запитом реєстрації права власності на нерухоме майно на ОСОБА_2 , відомості відсутні станом на 10.02.2021 року.
       Враховуючи, що відповідачі - колишні члени сім`ї власника спірного житла не мають іншого житла, суд першої інстанції правильно врахував, що їх право на це майно має бути захищено, оскільки визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням є несправедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.
       Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для виселення малолітнього ОСОБА_3 , з таких підстав.
       Відповідно до частин 1,3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.         
       Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
       Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. 
       Згідно висновку Органу опіки та піклування Вербківської сільської ради Дніпропетровської області від 10.12.2020 року №1618, Орган опіки та піклування Вербківської сільської ради Дніпропетровської області вважає недоцільним визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
       Не заслуговують на увагу доводи апелянта про відсутність у нього батьківських обов`язків, оскільки малолітній  ОСОБА_3  не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його не проживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування житлом, у якому на законних підставах була зареєстрована його мати.
       Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року справа №755/13966/18 (провадження №61-15224св19).
       Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
       Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                                В.С.Городнича

Судді:                                                                        О.В. Лаченкова 

                                                                               М.Ю.Петешенкова