Справа № 151/425/20
Провадження № 22-ц/801/831/2021
Категорія: 68
Головуючий у суді 1-ї інстанції Моцний В. С.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2021 року	Справа № 151/425/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                Ковальчука О. В.,
суддів :                        Сала Т. Б., Якименко М. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником - адвокатом Майко Мариною Валентинівною, на рішення Чечельницького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 02 лютого 2021 року в смт. Чечельник суддею цього суду Моцним В. С., зі складанням його повного тексту 05 лютого 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, який, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а. с. 137-140), мотивований тим, що сторони з 26 лютого 2006 року по 17 грудня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі. До укладення шлюбу, зокрема в серпні 1992 року, відповідач отримав у приватну власність житловий будинок, загальною площею 83,0 кв. м., розташований по АДРЕСА_1 . Після укладення шлюбу позивач стала постійно проживати у вказаному належному відповідачу житловому будинку та за його згодою була зареєстрована у ньому. Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2008 року визнано за відповідачем право власності на Ѕ частину вказаного будинку, яка складалася із кімнати 1-3, житловою площею 22,6 кв. м.; кімнати 1-4, житловою площею 10,6 кв. м.; літньої кухні "а-2" (10 пог. м.), загальною вартістю 106916 грн. Водночас, відповідача було зобов`язано облаштувати окремий вхід квартири №2 , перегородку у літній кухні "а-2" (3 пог. м.). Сторонами разом було здійснено вказані добудови житлових та нежитлових приміщень до цього будинку, після чого він був готовий до експлуатації.
Проте, після поділу вказаного будинку за названим рішенням суду, виникла необхідність робити окремий вхід до Ѕ його частини, що належить відповідачу, в зв`язку з чим, додатково було прийнято спільне рішення добудувати житлові та нежитлові приміщення до неї. Відповідач не заперечував, щоб позивач самостійно займалась організацією будівництва, вкладала в добудову свої власні кошти та брала трудову участь у розбудові будинку, тому видав на її ім`я довіреність для представлення його інтересів в будь-яких органах та підприємствах, а коли добудовувався будинок працював у м. Києві.
Отже, в 2009 році за рахунок грошових та трудових затрат сторін по справі до Ѕ частини житлового будинку площею 33,2 кв. м., яка належала відповідачу, було здійснено прибудову "а3", загальною площею 23,5 кв.м, інвентаризаційною вартістю 17000 гривень та прибудову "а4", загальною площею 66,5 кв. м, інвентаризаційною вартістю 126206 грн. Загальні витрати сторін на будівельні матеріали склали 147 931, 30 грн, що підтверджується квитанціями. 
Пославшись на викладене та на те, що після розірвання шлюбу позивач неодноразово намагалась вирішити питання поділу майна подружжя мирним шляхом, на що відповідач не погоджувався, ОСОБА_1 просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя будівельні матеріали на загальну суму 147931, 30 грн та стягнути з ОСОБА_2 на її користь в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя грошову компенсацію за Ѕ частину спільного майна подружжя - вартості будівельних матеріалів у розмірі 73695,65 грн. 
Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 02 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вказана самовільна прибудова була здійсненна за спільні кошти подружжя, які були витрачені на вказані будівельні матеріали, які є спільною сумісною власністю подружжя, тому поділ повинен здійснюватися в натурі.
Однак з такими висновками суду не можна погодитися з огляду на таке.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, рішення суду цим вимогам відповідає не в повній мірі, тому апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість не тільки у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).
Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що26 лютого 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.
Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2008 року за ОСОБА_2 визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: кімнату 1-3, житловою площею 22,6 кв. м; кімнату 1-4, житловою площею 10,6 кв. м; літню кухню «а-2» (10 пог. м.), на загальну суму 106 916 грн. Крім цього відповідача зобов`язано облаштувати окремий вхід і перегородку у літній кухні (а. с. 25-26).
14 вересня 2012 року Комунальним підприємством «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , власником Ѕ частини якого є ОСОБА_2 (а. с. 17-21).
Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 35511014 від 17 вересня 2012 року за ОСОБА_2 вересня 2012 року зареєстровано право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальна площа якої змінена з 83 кв. м. на 151,2 кв. м., а житлова площа - з 60,5 кв. м. на 71,5 кв. м., у зв`язку з самочинно побудованою прибудовою літ «а3», літ «а4» (а. с. 22).
29 листопада 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме житлових прибудов літери «а3», «а4» до індивідуального будинку садибного типу АДРЕСА_1 (а. с. 27-29).
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 10707023 від 11 жовтня 2013 року вбачається, що за ОСОБА_2 11 жовтня 2013 року зареєстровано право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається з кімнати 1-3, житловою площею 22,6 кв. м., кімнати 1-4 житловою площею 10,0 кв. м., літньої кухні "а-2"(10 пог. м.) (а. с. 23).
Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 17 грудня 2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 26 лютого 2006 року (а. с. 15-16). 

Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19 травня 2017 року, встановлено, що за час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до 1/2 житлового будинку у 2009 році було здійснено прибудову "а-4" загальною площею 66,5 кв. м., яка складається із коридора 1-7 площею 19,3 кв. м., гаража 1-8 площею 11,1 кв. м., кімнати 1-9 площею 11,0 кв. м., коридора 1-10 площею 10,5 кв. м. (а. с. 124-127).
З вказаного рішення вбачається, що відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 17 серпня 2016 року № 362/363/364/16-21 вартість приміщень 1/2 частини житлового будинку літ. "А" прибудови літ. "а3" та прибудови літ "а4" складає 256348 грн., із яких вартість житлового будинку літ. "А"-66138 грн., прибудови літ. "а3"- 22559 грн., прибудови літ. "а4"- 167651 грн.
ОСОБА_1 долучено до позовної заяви накладні та товарні чеки про придбання за період з 2006 року по 2013 рік будівельних матеріалів на загальну суму 147 931 грн. (а. с. 31-37).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частинами першою, третьою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Отже, стаття 60 СК України та стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Згідно з частиною першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно.
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
З урахуванням наведеного та презумпції спільності права власності подружжя на майно, оскільки сторонами за час шлюбу за рахунок спільних коштів та спільної праці здійснено прибудову до Ѕ частини житлового будинку відповідача, чого ним не заперечується та доказів на спростування чого ним не надано, апеляційний суд дійшов висновку, що використані для будівництва вказаної прибудови будівельні матеріали є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, тому позивач вправі була розраховувати на їх поділ у рівних частках шляхом стягнення на її користь грошової компенсації половини їх вартості.
Разом з тим, при вирішенні спору має бути врахована подана до суду першої інстанції 21 січня 2021 року заява відповідача про застосування строків позовної давності, зокрема пропуск позивачем строку позовної давності (а. с. 121-122).
З матеріалів справи та офіційного сайту Єдиного Державного реєстру судових рішень вбачається, що в червні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання об`єктом права сумісної власності подружжя 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , визнання за нею права власності на 1/4 частину вищевказаного будинку, а також здійснення розподілу, виділивши їй 1/2 частину від спільного майна подружжя (справа № 151/516/15-ц).
Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19 травня 2017 року, у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження на рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна (https://reyestr.court.gov.ua/Review/67526166). 
Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/89427317).
Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).
Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19).
За приписами ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Системний аналіз змісту зазначеної норми дозволяє дійти висновку, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення. У разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, перебіг позовної давності переривається саме в день пред`явлення такого позову і перебіг позовної давності починається заново з наступного за ним дня.
Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 715/1200/17.
Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (зазначено в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).
Отже, наявність підстав, передбачених статтею 264 ЦК України, для переривання перебігу позовної давності щодо пред`явлення позову по суті заявлених у цій справі вимог, які б дозволяли зробити висновок про дотримання ОСОБА_1 при поданні позову визначеного законом строку позовної давності, апеляційним судом не встановлено.
За таких обставин, звернувшись до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/4 частину цього майна, а також здійснення його розподілу в червні 2015 року, який розглянутий судом по суті, ОСОБА_1 перервала позовну давність у цьому спорі, проте пред`явлення нової вимоги до суду до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя у серпні 2020 року здійснено поза межами трирічної позовної давності, тобто з пропуском строк звернення до суду із цим позовом, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем у справі, що унеможливлює задоволення позову саме з цієї підстави.
На підставі викладеного вище, рішення суду першої інстанції, без урахування зазначеного вище, не можна визнати законним і обґрунтованим, а тому воно підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням наведеного, оскільки суд першої інстанції за результатом розгляду позовних вимог дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, проте вказав невірні підстави для відмови у позові та не звернув належної уваги на пропуск позивачем строку звернення до суду із цим позовом, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем у справі, апеляційний суд вважає за необхідне рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 02 лютого 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Майко Мариною Валентинівною, задовольнити частково, рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 02 лютого 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                        О. В. Ковальчук
Судді :                                            Т. Б. Сало
                                                               М. М. Якименко

Текст постанови виготовлено 05 травня 2021 року.