ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«22» червня 2021 року 
м. Харків
справа № 643/7525/16
провадження № 22ц/818/4209/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів        -                 Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря -         Дмитренко А.Ю., 
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 , представник заявника – ОСОБА_2 ,
заінтересовані особи - ОСОБА_3 , представниця заінтересованої особи – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року в складі судді Поліщук Т.В.
в с т а н о в и в:
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення до виконання виконавчих листів по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення суми боргу.

Заява мотивована тим, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2017 року на його користь стягнуто солідарно з ОСОБА_3 ,  ОСОБА_5  суму боргу в розмірі 600,14 грн за судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2010 року (справа № 2-н-1167/10), суму боргу в розмірі 619,30 грн за судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 15 січня 2014 року (справа № 643/21350/13), суму боргу в розмірі 3754,64 грн за судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 26 травня 2014 року (справа № 643/7341/14-ц), суму боргу в розмірі 3521,04 грн за судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2015 року (справа № 643/2027/15-ц), а всього стягнуто 8495, 12 грн, стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн, а саме по 275,60 грн з кожного.
Зазначив, що на виконання вказаного судового рішення він отримав два виконавчих листа.

Вказав, що боржники постійно запевняли його, що добровільно погасять суми боргу, але до цього часу цього не зробили, у зв`язку з чим вважав, що відповідачі ввели його в оману і він пропустив строк на пред`явлення виконавчих листів до виконання.

Просив поновити пропущений строк для подання виконавчих листів про стягнення солідарно з ОСОБА_3 ,  ОСОБА_5  на користь  ОСОБА_1  суму боргу в розмірі 600,14 грн за судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2010 року (справа № 2-н-1167/10), суму боргу в розмірі 619,30 грн за судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 15 січня 2014 року (справа № 643/21350/13), суму боргу в розмірі 3754,64 грн за судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 26 травня 2014 року (справа № 643/7341/14-ц), суму боргу в розмірі 3521,04 грн за судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2015 року (справа № 643/2027/15-ц), а всього стягнуто 8495, 12 грн, стягнути в рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн, а саме по 275,60 грн з кожного.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення до виконання виконавчих листів – відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та задовольнити його заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що виконавчі листи він отримав лише 01 березня 2021 року, тому він об`єктивно не міг їх пред`явити до виконання. Зазначив, що судом не враховано, що з 12 березня 2020 року введено карантинні обмеження, що в сукупності є поважними причинами пропуску строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих листів.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду – залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що причини пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання не є поважними.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2017 року позов ОСОБА_1 – задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 600,14 грн за судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2010 року (справа № 2-н-1167/10), суму боргу в розмірі 619,30 грн за судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 15 січня 2014 року (справа № 643/21350/13), суму боргу в розмірі 3754,64 грн за судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 26 травня 2014 року (справа № 643/7341/14-ц), суму боргу в розмірі 3521,04 грн за судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2015 року (справа № 643/2027/15-ц), а всього стягнуто 8495, 12 грн, стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн, а саме по 275,60 грн з кожного (а.с.85-87).

Копію судового рішення ОСОБА_1 отримав 26 січня 2017 року (а.с.93).

22 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про видачу виконавчих листів та 01 березня 2021 року написав розписку про їх отримання (а.с.120).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Як вбачається з усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке ухвалив суд, є невід`ємною частиною «права на суд», та ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (пункт 41 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини, невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин цієї конкретної справи, не може бути виправданим.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Частиною 6 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Як передбачено частиною 1 статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не встановлено.

Так, причина пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; ця причина виникла протягом строку, який пропущено; ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування; тобто, якщо свідчить про відсутність у заінтересованої особи об`єктивної можливості подати виконавчий документ до виконання у встановлені строки.

Матеріали справи свідчать про те, що судове рішення від 30 березня 2017 року набрало законної сили 10 квітня 2017 року, тому строк пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання закінчився 10 квітня 2020 року.

При цьому з заявою про видачу виконавчих листів ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції лише 22 лютого 2021 року.

Із даною заявою до суду про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання він звернувся у березні 2021 року.

Як на підставу для поновлення пропущеного строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання ОСОБА_1 посилався на те, що боржники постійно запевняли його, що добровільно погасять суми боргу, але до цього часу цього не зробили, у зв`язку з чим вважав, що відповідачі ввели його в оману і він пропустив строк на пред`явлення виконавчих листів до виконання

Проте, наведені  ОСОБА_1 обставини не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами та ці посилання не є поважною причиною для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Жодних поважних причин, що перешкоджали ОСОБА_1 протягом 4 років (2017-2021) звернутися до суду першої інстанції для отримання виконавчих листів, заявником не зазначено та не надано належних і допустимих доказів на їх підтвердження.

Інших причин поважності пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа  ОСОБА_1   в суді першої інстанції не навів.

В суді апеляційної інстанції представник заявника також не надав доказів поважності причин для поновлення пропущеного строку для пред`явлення до виконання виконавчих листів.

Разом з тим, в апеляційній скарзі  ОСОБА_1 також зазначив, що судом не враховано, що з 12 березня 2020 року введено карантинні обмеження, що в сукупності є поважними причинами пропуском строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих листів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року Кабінет Міністрів України установив з 12 березня 2020 року на усій території України карантин та введено, з урахуванням подальших змін, відповідні заборони та обмеження.

При цьому, засоби поштового зв`язку були у вільному доступі.

Таким чином, в період з 12 березня 2020 року до 10 квітня 2020 року ОСОБА_1 мав можливість як звернутися до суду з заявою про видачу виконавчих листів до закінчення строку їх пред`явлення, так і звернути ці листи до примусового виконання до виконавчої служби або до приватного виконавця.

Також, колегія суддів зазначає, що вказаних вище доводів в суді першої інстанції ОСОБА_1 заявлено не було.

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію стягувачем своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасний контроль за виконанням судового рішення, заявник не надав.

Чинним законодавством передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що будь-яких належних доказів на підтвердження вимог заявника не надано, інших доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не зазначено, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано дійшов висновку про відмову  ОСОБА_1 в задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалось.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 23 червня 2021 року.