ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/11799/20                                       Головуючий у 1 інстанції – Іщук І.О.
                                                                                 Суддя-доповідач – Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  02 квітня 2021 року                                                                               м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                        Василенка Я.М.,
суддів                                                  Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адміністрації Державної прикордонної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, стягнення компенсації,-
                                           В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:  
- визнати протиправною бездіяльність адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо неприйняття рішення про виплату ОСОБА_1 на день звільнення 10.02.2019 компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   за 2017-2019 роки загальним терміном 42 днів; 
- стягнути із адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1   ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   за 2017-2019 роки загальним терміном 42 календарні дні у сумі 29 346, 80 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого   постановою КМУ від 15.01.2004 № 44;
-  зобов`язати адміністрацію Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із 11.02.2019 до дня фактичного розрахунку - виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо неприйняття рішення про виплату ОСОБА_1 на день звільнення 10.02.2019 по 29.07.2020 компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1  ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2017-2019 роки загальним терміном 42 днів; зобов`язано адміністрацію Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 11.02.2019 по 29.07.2020; в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням адміністрація Державної прикордонної служби України звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 11.02.2019 по 29.07.2020, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти в цій частині нове рішення, яким при обчисленні середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні застовувати принцип співмірності та пропорційності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення необхідно змінити в резолютивній частині, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що позивач проходив військову службу. 
Наказом голови Державної прикордонної служби України від 08.02.2019 № 125-ОС підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас у зв`язку із закінченням строку контракту та наказом голови Державної прикордонної служби України від 10.02.2019 № 128-ОС виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення управління внутрішньої та власної безпеки «Північ» Державної прикордонної служби України.
Відповідно до посвідчення серія НОМЕР_2 від 11.04.2017 ОСОБА_1 набув статусу учасника бойових дій з правом на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Вважаючи, що відповідач не виконав приписи законодавства щодо повного розрахунку, позивач звернувся до суду з даним позовом.
В подальшому, 30.07.2020 адміністрацією Державної прикордонної служби України через військову частину НОМЕР_3 на рахунок ОСОБА_1 перераховано заборгованість належної при звільненні компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у сумі 28 906, 60 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку про безготівкове зарахування коштів.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що при звільнені з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у період з 2017 по 2019 роки додаткову відпустку як учасник бойових дій. При цьому, оскільки відповідач виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій лише 30.07.2020, то позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання протиправною бездіяльність адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо неприйняття рішення про виплату ОСОБА_1 на день звільнення 10.02.2019 по 29.07.2020 компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1    ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  за 2017-2019 роки загальним терміном 42 днів. Також, з огляду на вказане, підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині зобов`язання адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 11.02.2019 по 29.07.2020.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення в частині позовних вимог про зобов`язання адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 11.02.2019 по 29.07.2020 прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі. Зокрема, апелянт зазначає, що при обчисленні середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні судом першої інстанції протиправно незастосовано принцип співмірності та пропорційності. 
Колегія суддів вважає доводи апелянта частково обґрунтованими та частково не погоджується з рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Отже, оскільки апелянт у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 11.02.2019 по 29.07.2020, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (у т.ч. затримку виплати компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).
У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
З матеріалів справи вбачається, що на день виключення позивача зі списків особового складу, що є днем звільнення позивача 10.02.2019, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме: грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.
При цьому, як вірно було встановлено судом першої інстанції, 30.07.2020 адміністрацією Державної прикордонної служби України через військову частину НОМЕР_3 на рахунок ОСОБА_1 перераховано заборгованість належної при звільненні компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у сумі 28 906, 60 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку про безготівкове зарахування коштів.
В той же час, доказів щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідачем надано не було, а тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо визначення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.
При визначенні такого розміру підлягають застосуванню положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі – Порядок № 100).
Абзацом 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абзац 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100).
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абзац 4 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100).
Відповідно до пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, – на число календарних днів за цей період.
Згідно довідки військової частини НОМЕР_3 від 05.01.2021 № 5 розмір грошового забезпечення позивача за два останні календарні місяці перед звільненням становить: грудень 2018 року - 19 552, 10 грн., січень 2019 року - 20 962, 00 грн.
Для обчислення середнього заробітку необхідно застосовувати показник 964, 62 грн. в день (40 514, 10 грн./42 робочі дні).
Як вже зазначалось вище,  датою виключення зі списків особового складу позивача є 10.02.2019.
Тобто, право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло у позивача з наступного дня після звільнення - з 11.02.2019.
30.07.2020 адміністрацією Державної прикордонної служби України через військову частину НОМЕР_3 на рахунок ОСОБА_1 перераховано заборгованість належної при звільненні компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у сумі 28 906, 60 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку про безготівкове зарахування коштів.
Отже, період затримки розрахунку при звільненні за пкеріод з 11.02.2019 по 29.07.2020 становить - 366 робочих днів.
Тобто, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 353 050, 92 грн. (964, 62 грн. * 366 дні).
Водночас, колегія суддів враховує, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Так, звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, немає на меті встановлення їх точного розміру. Суд має орієнтовано оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення із вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини спору, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Виходячи із вищевикладеного, слід дійти висновку, що з урахуванням конкретних обставин у справі, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.
Як було зазначено вище, обрахований відповідно до Порядку № 100 розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 353 050, 92 грн.
Водночас, вказана сума коштів є істотно більшою, аніж виплачена відповідачем компенсація за невикористану додаткову відпустку, передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у сумі 28 906, 60 грн., що несвоєчасно виплачена у зв`язку зі звільненням позивача.
Такий висновок суду апеляційної інстанції відповідає висновку Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеному у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
Таким чином, обрахована відповідно до Порядку № 100 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, виходячи з принципу розумності, справедливості, пропорційності та співмірності ймовірних втрат позивача через неповний розрахунок при звільненні, підлягає зменшенню до розміру виплаченим із затримкою коштів, а саме до - 28 906, 60 грн.
Отже, враховуючи вищевикладене та те, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо невиплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2019 по 29.07.2020, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зобов`язанння адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2019 по 29.07.2020 в розмірі 28 906, 60 грн. 
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги адміністрації Державної прикордонної служби України, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позову, однак, останній не вірно застосував до спірних правовідносин норми права та не повно встановив обставини справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права (ст. 317 КАС України).
Неправильне застосування норм матеріального права вважається незастосання закону, який підлягав застосуванню.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Колегія суддів зазначає, що оскільки судом першої інстанції всупереч вимог законодавства не було проведено розрахунок заборгованості та не зазначено чітко суми, яка підлягає стягненню, колегія суддів вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення, виклавши абзац третій резолютивної частини наступного змісту: «Зобов`язати адміністрацію Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2019 по 29.07.2020 в розмірі 28 906, 60 грн.». В решті рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу адміністрації Державної прикордонної служби України задовольнити частково.
Змінити резолютивну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020, виклавши абзац третій резолютивної частини наступного змісту:
«Зобов`язати адміністрацію Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2019 по 29.07.2020 в розмірі 28 906, 60 грн.».
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                                                      Василенко Я.М.

Судді:                                                                                Ганечко О.М. 

                                                                                                    Кузьменко В.В.