ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" червня 2021 р.                                Справа№ 911/2371/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Яковлєва М.Л.
суддів:            Шаптали  Є.Ю. 
          Куксова В.В. 

за участю секретаря судового засідання: Майданевич Г.А.  

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 08.06.2021 року у справі №911/2371/20        (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа" та Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 (повний текст підписано 11.03.2021)
у справі №911/2371/20 (суддя Бабкіна В.М.)
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 
до Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа" 
про стягнення 1850920,33 грн заборгованості за договором постачання природного газу № 2131/1718-ТЕ-17 від 18.09.2017, у тому числі - 1    228 992,06 грн пені, 295 466,97 грн 3% річних, 326 461,30 грн інфляційних втрат.

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року Акціонерне товариство    Національна акціонерна компанія    Нафтогаз України    (далі -    НАК    Нафтогаз України, позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Вишгородського районного комунального підприємства Вишгородтепломережа (далі - КП Вишгородтепломережа, відповідач), про стягнення, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, заборгованості за договором постачання природного газу від 18.09.2017 № 2131/1718-ТЕ-17, у тому числі: 1    228 992,06 грн пені, 295    466,97 грн 3% річних, 326 461,30 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням договору постачання природного газу від 18.09.2017 № 2131/1718-ТЕ-17 з боку КП Вишгородтепломережа в частині своєчасного проведення розрахунків, через що, на підставі ст. 625 ЦК України, позивач просив суд стягнути з відповідача відповідну суму пені, 3% річних, інфляційних втрат, а також витрати зі сплати судового збору.
Рішенням Господарського суду Київської області від 01.03.2021 у справі № 911/2371/20 позов задоволено частково.
Стягнуто з Вишгородського районного комунального підприємства Вишгородтепломережа  на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 614 496,03 пені, 295 466,97 грн 3% річних, 326 461,30 інфляційних втрат, 27 763,81 грн судового збору.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку, з урахуванням погашення основного боргу повністю станом на момент подання позову до суду,  що з відповідача через порушення строків виконання зобов`язання належить стягнути 326    461,30 грн інфляційних втрат,    295    466,97 грн 3% річних. Натомість, враховуючи майновий стан підприємства відповідача (відповідно до поданих копій звітів про фінансовий стан, звітів про фінансові результати наявні значні показники непокритих збитків), суд зменшив розмір пені, що підлягає до стягнення з відповідача, на 50% від заявленої позивачем суми та стягнув 614    496,03 грн.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 у справі № 911/2371/20  та  ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги НАК    Нафтогаз України покликається на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального права, зокрема, статей 549-552, 599 ЦК України, та норм процесуального права - статей 236, 238, 239 ГПК України, без дослідження усіх істотних обставин справи, а тому належить до скасування в частині вимог  у задоволенні яких суд відмовив.
Зокрема НАК    Нафтогаз України вважає, що суд першої інстанції, зменшивши розмір пені, не узяв до уваги, що:
-          розрахунок пені відповідає п. 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»;
-          розрахунок заборгованості враховує п. 6.1. Договору, яким передбачено розрахунок за газ по 25 число включно;
-          підписавши договір, відповідач узяв на себе зобов`язання у разі несвоєчасної оплати за поставлений газ сплатити пеню;
-          чи є даний випадок винятковим, беручи до уваги інтереси сторін, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, невідповідність розміру пені та наслідків порушення зобов`язання.
-          розмір штрафних санкцій не надто великий;
-          позивач як гарантований постачальник несе обов`язок щодо своєчасного розрахунку з газодобувними підприємствами;
-          при вирішенні питання про зменшення неустойки має братися до уваги не лише майновий стан боржника, але і стягувача.
Окрім того, позивач подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Натомість відповідач теж не погодився з висновками суду першої інстанції, викладених у рішенні, та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 у справі № 911/2371/20  частково та ухвалити нове рішення про стягнення: пені 448    018,45 грн (з урахуванням зменшення на 50 % належного до стягнення розміру), 3 % річних 187    111,58 грн, інфляційних втрат - 264    815,45 грн.
КП Вишгородтепломережа в апеляційній скарзі стверджує, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; не довів обставин, що мають значення для справи та які суд вважає встановленими; має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; неправильне застосування процесуального та матеріального права.
Зазначаючи про порушення норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, відповідач вказує, що суд при розгляді справи не врахував:
-          постанови КМУ від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим  бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій; 
-          постанови КМУ №256 від 04.03.2002 «Про затвердження порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету»;
-          постанови КМУ № 332 від 18.05.2017 «Про затвердження Порядку та умов надання у 2017 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування».
На переконання відповідача, з урахуванням вказаних постанов КМУ сума пені становить 896    036,69 грн, 3 % річних 187    111,58 грн, інфляційних втрат - 264    815,45 грн.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2021, справу № 911/2371/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Куксов В.В., Шаптала Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду     від 12.04.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами КП Вишгородтепломережа та НАК    Нафтогаз України на рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 у справі №911/2371/20 та розгляд вказаних апеляційних скарг призначено на 25.05.2021 о 10 год 15 хв.
29.04.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від КП Вишгородтепломережа надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останнє заперечує проти арґументів позивача щодо неправомірного зменшення пені з посиланням на соціальну спрямованість господарської діяльності комунального підприємства, тенденцію до зростання дебіторської заборгованості та перебування на межі банкрутства. 
У судове засідання 25.05.2021 НАК    Нафтогаз України наданим йому процесуальним правом не скористалося та не з`явилося, представників не направило та про причини нез`явлення суд не повідомило.        
З огляду на нез`явлення позивача, суд апеляційної інстанції відклав судове засідання на 08.06.2021 на 10 год 30 хв.
У судове засідання 08.06.2021 представник НАК    Нафтогаз України  повторно не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, в порядку, встановленому чинним процесуальним законом.
Суд апеляційної інстанції з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги, беручи до уваги викладене вище та враховуючи те, що явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача.
Представник КП Вишгородтепломережа вимоги апеляційної скарги підтримав з підстав викладених в останній, а також відзиві на апеляційну скаргу НАК    Нафтогаз України  .
Згідно із    ст. 269 ГПК України    суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду першої інстанції, дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а оскаржуване судове рішення не підлягає скасуванню чи зміні, з таких підстав.        
Згідно з матеріалами справи, 18.09.2017 Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (на сьогодні - Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») (постачальник) та Вишгородське районне комунальне підприємство «Вишгородтепломереж`а  (споживач) уклали договір  постачання природного газу № 2131/1718-КП-17 (далі - Договір).
Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.
Згідно з п. 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
У п 2.1 Договору зазначено, що постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2017 по 31 березня 2018 року (включно) природний газ обсягом до 11 750,0 тис. куб. метрів, у тому числі по місяцях (тис. куб. метрів): жовтень 2017 -  750,0; листопад 2017-     1800,0, грудень 2017 -     2500,0, січень 2018 -     2600,0, лютий 2018     - 2200,0, березень 2018    - 1900,0.
Згідно з п. 3.7 Договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.
У  п. 5.2 Договору зазначено, що ціна за 1000 куб.м газу на дату укладення становить 4 942,00 грн, у т.ч. ПДВ    20%. Усього до сплати разом з ПДВ -  5 930,40 грн.
Згідно з п. 6.1 Договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Відповідно до п. 8.2 Договору у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.
Згідно з п. 10.3 Договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.
У п. 12.1 Сторони передбачили, що Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 року до 31 березня 2018 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.
Згідно з умовами Договору НАК «Нафтогаз України» поставив КП    Вишгородтепломережа    природний газ на загальну суму 53 972 694,91 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, у тому числі: від 31.10.2017 на суму 2 141 532,67 грн, від 30.11.2017 на суму 8 222 713,09 грн, від 31.12.2017 на суму 9 902 830,99 грн, від 31.01.2018  на суму 11 223 163,39 грн, від 28.02.2018 на суму 11 022 371,90 грн, від 31.03.2018 на суму 11 460 082,87 грн.
Акти підписані повноважними представниками сторін та скріпленими  печатками.
Суд установив, що поставка газу на суму 53 972 694,91 грн сторонами не заперечувалася.
Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується виписками банку, відповідач повністю оплатив суму коштів за поставлений газ НАК «Нафтогаз України» за період з 01.09.2017 до 31.12.2019, тобто, з порушенням строків оплати.
Через порушення строків оплати, позивач звернувся до суду  з позовом про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною першою    ст. 626 Цивільного кодексу України    договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 цього Кодексу    визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього    кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно    ст. 179 Господарського кодексу України    цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.
Так, укладений між сторонами договір за своїм змістом є договором поставки та є належною правовою підставою для виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків, обумовлених цим Договором.
Відповідно до частини першої ст. 175 ГК України    майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються    Цивільним кодексом України    з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно    з ст.    712 Цивільного кодексу України    за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.
До договору поставки енергоносіїв приєднаними мережами застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін (ст. 714 Цивільного кодексу України).
Згідно зі    ст. 655 Цивільного кодексу України    за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини першої ст. 692 Цивільного кодексу України        покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Один суб`єкт господарського зобов`язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб`єкта, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ст. 173 Господарського кодексу України).
Згідно    зі ст. 526 Цивільного кодексу України     зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього    Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої ст. 530 Цивільного кодексу України     якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як вбачається з матеріалів справи, борг відповідача перед позивачем за поставлений газ згідно договору станом на момент подання позову до суду першої інстанції        було погашено повністю, проте, як        правильно встановив суд першої інстанції, з порушенням строків виконання зобов`язання.
У зв`язку із несвоєчасною оплатою, позивач, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив  стягнути з відповідача 1 228 992,06 грн пені, 295 466,97 грн 3% річних, 326 461,30 грн інфляційних втрат.
Відповідно до п. 8.2 Договору у  разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.
    Порушенням зобов`язання відповідно до    ст. 610 Цивільного кодексу України    є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
    Відповідно до        ст. 612 Цивільного кодексу України    боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно    зі ст. 216 Господарського кодексу України     учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Відповідно до        ст. 611 Цивільного кодексу України    у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Згідно        ч. 2    ст. 625 Цивільного кодексу України    боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
    Водночас суд апеляційної інстанції, вважає за необхідне зазначити про норми матеріального права, які ураховуються у цій справі при нарахуванні пені, 3 % та інфляційних втрат.
Згідно з матеріалами справи, розрахунки за Договором здійснювалися:
- з урахуванням розподілу коштів із застосуванням спецрахунків (відповідно до    постанови КМУ від 18.06.2014 року № 217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки"    (далі - Порядок № 217 );
- з урахуванням укладення спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків відповідно до    постанови КМУ від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим  бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій (далі - Порядок № 20); 
- з урахуванням постанови КМУ №256 від 04.03.2002 «Про затвердження порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету»;
- з урахуванням залученням бюджетних        субвенцій на підставі    постанови КМУ № 332 від 18.05.2017 «Про затвердження Порядку та умов надання у 2017 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування» (далі - Порядок № 332).
На виконання вимог     ст. 191 Закону України "Про теплопостачання"     Кабінетом Міністрів України було прийнято    постанову від 18.06.2014 року № 217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки"    (далі - Порядок № 217).
Відповідно до п. 1 Порядку № 217, останній визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.
Згідно    з частинами четвертою та п`ятою ст. 191 Закону України "Про теплопостачання"     Порядок № 217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї    постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме - передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (п.п. 3, 4, 5, 6 Порядку № 217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (п.п. 8, 9, 14 Порядку № 217).
Тобто,        положеннями Порядку № 217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.
Так,        Порядком № 217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником.
Водночас суд апеляційної інстанції звертає увагу, що положення Порядку № 217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.
Визначений Порядком № 217 (п.п. 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.
Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, положення Порядку № 217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на підставі частини другої    ст. 625 Цивільного кодексу України.
Аналогічна правовий висновок наведений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 року у справі № 903/918/19.                                        
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Порядок № 217 не впливає та не стосується договірних зобов`язань сторін в частині визначення порядку та строків розрахунків.
Водночас, як зазначено вище, періодами виникнення боргу, та, відповідно, нарахування пені, 3 % та інфляційних втрат на заборгованість, охоплюються періоди чинності підзаконних нормативних актів: Порядку № 20, Порядку №256, Порядку № 332.
Під час судового розгляду в суді першої інстанції позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог з огляду на правові висновки суду касаційної інстанції у справах № 924/296/18, № 908/885/18, № 902/514/18 та інших аналогічних справах, в яких зазначено про відсутність підстав для нарахування пені, 3 % річних та суми інфляційних втрат на ту суму коштів, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, сплачених на підставі спільних протокольних рішень та договорів про організацію взаєморозрахунків.
Зокрема у аналогічній постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №        905/1865/19 зазначено таке: «Строки виконання та механізм перерахування коштів за постачання природного газу певним категоріям населення фактично регулюються Порядком № 20, а підписання спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету.
Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами у цій частині (стосовно розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти.
Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, а сторони, підписавши СПР, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків».
Суд апеляційної інстанції звертає бере до уваги, що у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 908/885/18 (п.п. 6.23, 6.24) викладені правові висновки згідно з якими, для нарахування пені на підставі договору, 3 % річних та інфляційних втрат згідно з    ст. 625 ЦК України    необхідно, щоб відповідач здійснив оплату отриманих коштів поза межами порядку і строків, визначених СПР, а підставою для стягнення таких нарахувань за порушення грошового зобов`язання може бути наявність суми основного боргу, яка не була предметом регулювання СПР, та яка була несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18).
Колегія суддів звертає увагу відповідача, що місцевий господарський суд при перевірці розрахунків пені, 3 % річних та інфляційних втрат узяв до уваги, вказані правові висновки Верховного Суду, а тому аргументи відповідача в апеляційній скарзі щодо неврахування судом Порядку № 20, Порядку №256, Порядку № 332 при розгляді справи, перевірці розрахунків є безпідставними.
Крім того, розрахунки пені, 3% річник та інфляційних втрат, які додані позивачем до заяви про зменшення позовних вимог, є вірними.   
    Окрім того, суд першої інстанції частково задовольнив клопотання відповідача про зменшення заявленої до стягнення пені та зменшив її розмір на 50 %.
Щодо правомірності задоволення такого клопотання, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду від 05.04.2018 у справі  № 905/1180/17, від 12.09.2018 у справі № 912/3594/17,  вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для такого зменшення. 
При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, штрафу покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції узяв до уваги  обставини, які є достатніми для прийняття рішення про зменшення боржнику розміру пені, у тому числі із  врахуванням майнового стану підприємства відповідача (відповідно до поданих копій звітів про фінансовий стан, звітів про фінансові результати), а тому висновок про стягнення з  КП Вишгородтепломережа  на користь  НАК    Нафтогаз України пені в розмірі  614    496,03 грн є таким, що відповідає закону.
Щодо аргументів НАК    Нафтогаз України в апеляційній скарзі про неправомірність суду першої інстанції зменшення розміру пені, оскільки: 
розрахунок пені відповідає п. 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»; підписавши договір, відповідач узяв на себе зобов`язання у разі несвоєчасної оплати за поставлений газ сплатити пеню; неврахування винятковості випадку; з огляду на  інтереси сторін, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, невідповідність розміру пені та наслідків порушення зобов`язання; розмір штрафних санкцій не надто великий; позивач як гарантований постачальник несе обов`язок щодо своєчасного розрахунку з газодобувними підприємствами; при вирішенні питання про зменшення неустойки має братися до уваги не лише майновий стан боржника, але і стягувача,
то колегія суддів звертає увагу, що для дотримання балансу та недопущення непомірного тягаря для боржника на суд покладається обов`язок дотримання балансу інтересів сторін, що у даному випадку, суд і вчинив. 
Таким чином, враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище фактів та положення ст.ст.76-79, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.   
Порушень та неправильного застосування суд першої інстанції норм матеріального і процесуального права колегією суддів під час перегляду справи не встановлено.
Доводи, наведені скаржниками в апеляційних скаргах, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони  спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на правильне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.269, 277 ГПК України з викладених в апеляційних скаргах обставин.    
 При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає законодавству та матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування чи зміни. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.
Судові витрати (судовий збір) на підставі    ст.129 ГПК України    покладаються на скаржників.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                           П О С Т А Н О В И В :
                 1.Апеляційні скарги Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа" та Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 у справі №911/2371/20  залишити без задоволення. 
                 2.Рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 у справі №911/2371/20 залишити без змін.  
           3.Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційних скарг  покласти на скаржників.     
           4.Матеріали справи №911/2371/20 повернути до Господарського суду Київської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.
          Повний текст судового рішення складено та підписано 22.06.2021, у зв`язку з перебуванням судді Куксова В.В. у відпустці з 14.06.2021. 

Головуючий суддя                                                            М.Л. Яковлєв 

Судді                                                                                Є.Ю. Шаптала

                                                                                В.В. Куксов