Постанова
Іменем  України 
 
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 706/323/16-ц
провадження № 61-20138св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи(письмового провадження) касаційні скарги ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на постанову Черкаського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року в складі колегії суддів: Храпка В. Д., Вініченка Б. Б., Новікова О. М.,
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності: - у житловому будинку «А» з верандою «а» на приміщення загальною площею 35,0 кв. м, у тому числі на кімнату 1-1 площею 12,0 кв. м, кухню 1-2 площею 11,4 кв. м, котельню 1-5 площею 3,9 кв. м, веранду 1-1 площею 7,7 кв. м, а також на господарські будівлі та споруди, у тому числі погріб під «а», сарай «Д», гараж «Ж», ганок «І», ганок «ІІ», що розташовується по АДРЕСА_1 і складає Ѕ частину;
- на частину земельної ділянки, кадастровий номер 7124610100:01:003:0264, по АДРЕСА_1 , що становить 179,7 кв. м та включає площу під городньою частиною та гаражем літ «Ж» з геометричними розмірами по периметру від т. 1 на межі ділянки (за годинниковою стрілкою) в межах поворотних точок (додаток 3.2 синє штрихування): 1-9 -12,72 м; 9-8 -14,15 м; 8-7 - 12,56 м; 7-1 - 12,72 м.
За відповідачем ОСОБА_2 просила визнати право власності:
- у житловому будинку літ «А» на приміщення загальною площею 28,1 кв. м, у тому числі на кімнату 1-3 площею 10,1 кв. м, кімнату 1-4 площею 18,0 кв. м, а також на господарські будівлі і споруди, у тому числі вбиральню «Г», літню кухню «Б», погріб «И», що розташовується по АДРЕСА_1 і становить Ѕ частину;
- на частину земельної ділянки, кадастровий номер 7124610100:01:003:0264, по АДРЕСА_1 , що становить 179,7 кв. м та включає площу під городньою частиною геометричними розмірами по периметру від т. 2 на межі ділянки (за годинниковою стрілкою), в межах поворотних точок (додаток 3.2 жовте штрихування): 10-8 - 12,56 м; 8-9 - 14,15 м; 9-2 - 12,94 м.
Також просила залишити у спільній сумісній власності у загальному користуванні опорні конструкції будинку, дах, вимощення «ІІІ», паркан № 1, ворота з хвірткою № 2, паркан № 3, колодязь «К» водопровід «К1»; залишити у спільному користуванні під житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами дворову частину земельної ділянки, кадастровий номер 7124610100:01:003:0264, по АДРЕСА_1 площею 437,6 кв. м; стягнути на користь відповідача 21 гривню за перевищення частки в будинку, господарських будівлях і спорудах; стягнути з відповідача на її користь компенсацію за Ѕ частину автомобіля ЗІЛ 431410, державний номерний знак НОМЕР_1 , 1990 року випуску, та напівпричіп 2012 року (складений самостійно), державний номерний знак НОМЕР_2 , в сумі 15770,25 грн.
В обґрунтування позову зазначала, що 01 жовтня 1999 року по квітень 2015 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , у якому вони набули у власність житловий будинок на АДРЕСА_2 , земельну ділянку за цією ж адресою, автомобіль ЗІЛ 431410, державний номерний знак НОМЕР_1 , та напівпричіп, державний номерний знак НОМЕР_2 , право власності на які зареєстроване за відповідачем. Оскільки зазначене майно набуте під час шлюбу за спільні кошти, воно належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності. 
Оскільки сторони не досягнули домовленості щодо поділу майна подружжя, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.
У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та просив визнати жилий будинок на АДРЕСА_1 його особистою власністю. 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що на спірний житловий будинок АДРЕСА_1 режим спільної сумісної власності не поширюється, оскільки будинок придбаний виключно за особисті кошти, отримані за договором позики від покійного батька ОСОБА_4 , зобов`язання за яким він виконав самостійно, що підтверджується копією розписки та рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2016 року.
Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив його зустрічний позов задовольнити.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції
Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 10 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля ЗИЛ - 431410, державний номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 14 020 грн та грошову компенсацію вартості Ѕ частини напівпричепа 2012 року (складеного самостійно), державний номерний знак НОМЕР_2 , в розмірі 3 500, 50 грн.
Припинено право власності ОСОБА_1 на частку у праві власності на автомобіль ЗИЛ - 431410, державний номерний знак НОМЕР_1 , та на частку в праві власності на напівпричіп 2012 року (складеного самостійно), державний номерний знак НОМЕР_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 376 грн судових витрат, пов`язаних із залученням експерта для проведення судової автотоварознавчої експертизи.
У задоволенні вимог про визнання права на частку в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , права на частку у праві власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7124610100:01:003:0264, права користування частиною земельної ділянки з кадастровим номером 7124610100:01:003:0264, стягнення судових витрат на правничу допомогу, залучення експерта для проведення судової будівельно - технічної та земельно - технічної експертиз відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок, який знаходиться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0797 га, з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня «В», убиральня «Г», сарай «Д,Е», гараж «Ж», погріб «г1», вимощення ІІІ, колодязь «К», водопровід К-1, паркан 1,2, ворота 2.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 551, 20 грн судового збору та 24 229 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 згоду на придбання  ОСОБА_2 будинку не надавала.
Згідно розписки від 28 серпня 1999 року відповідач ОСОБА_2 позичив у свого батька ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 20 000 грн на придбання спірного будинку. ОСОБА_1 вказаний договір позики не оспорювала, з позовом про визнання його недійсним не зверталася.
Свої зобов`язання за договором позики відповідач ОСОБА_2 виконав самостійно і на виконання рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2016 року після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 сплатив 20 000 грн.
Доказів існування інших грошових коштів для набуття у власність спірного житлового будинку ОСОБА_1 суду не надала, відтак хоча його було придбано за час шлюбу, однак за кошти, які належали особисто ОСОБА_2 , він є його особистою приватною власністю.
Оскільки спірний житловий будинок належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 , відсутні підстави для задоволення вимоги ОСОБА_1 про розподіл приватизованої ОСОБА_2 земельної ділянки для обслуговування і будівництва житлового будинку.
З огляду на те, що автомобіль ЗІЛ 431410, державний номерний знак НОМЕР_1 , 1990 року випуску, та напівпричіп 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , відповідно до статті 183 ЦК України є неподільними речами, ОСОБА_1 з огляду на визнання за ОСОБА_2 права власності на них має право на грошову компенсацію половини їх вартості.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 10 липня 2019 року скасовано.
Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку жилого будинку з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку жилого будинку із надвірними спорудами на АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 0,03985 га земельної ділянки на АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 0,03985 га земельної ділянки на АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ЗІЛ-431410, державний номерний знак НОМЕР_1 , та напівпричеп, державний номерний знак НОМЕР_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 17 520, 50 грн. 
В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 11 472 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2016 року стягнуто із ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 20 000 грн.
Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 02 червня 2016 року виключено з мотивувальної частини рішення абзац 8 про встановлення, що у 2008 році за отримані у позику гроші ОСОБА_2 було придбано власний жилий будинок в АДРЕСА_3 . Будинок був придбаний ним за 16 000 грн. Іншу частину позики він витратив на оплату послуг при купівлі будинку, проведення природного газу та облаштування будинку для проживання. Зазначені обставини підтверджуються відповідними договорами та технічними документами.
В решті рішення суду залишено без змін.
Жилий будинок сторони по справі придбали 22 липня 2003 року під час перебування в шлюбі. Вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів, що будинок придбаний за його особисті кошти.
Рішеннями судів про стягнення коштів за договором позики не підтверджено, що позичені кошти були витрачені на придбання будинку, а тільки підтверджують, що такий борг існував. Будинок придбаний через 4 роки після отримання коштів у борг. Перед придбанням будинку ОСОБА_2 перебував в іншому шлюбі. Доказів, що саме на отримані в борг кошти витрачені на придбання будинку ОСОБА_2 не надав. Відтак жилий будинок є спільною сумісною власністю і підлягає поділу по 1/2 частині з визнанням права власності за кожною зі сторін на вказану частину.
За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Згідно зі статтями 364, 367 ЦК України кожен зі співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі, або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу.
Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 31 жовтня 2008 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 0,0797 га.
Враховуючи наведене, за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності на 0,03985 га спірної земельної ділянки відповідно до її частки в домоволодінні.
За ОСОБА_2 також необхідно визнати право власності на 0,03985 га земельної ділянки  на АДРЕСА_1 .
Встановлено, що поділ жилого будинку в натурі можливий тільки з переплануванням і відповідними добудовами, однак в матеріалах справи відсутній висновок щодо перепланування спірного жилого будинку, тому в задоволенні вимог про реальний розподіл жилого будинку необхідно відмовити.
Під час шлюбу сторони придбали автомобіль ЗІЛ-431410 вартістю 28 040 грн та напівпричіп вартістю 7 001 грн.
Оскільки автомобілем і напівпричепом користується ОСОБА_2 , сторони у справі не заперечують проти поділу вказаного рухомого майна шляхом визнання права власності на нього за ОСОБА_2 та стягнення з нього на користь ОСОБА_1 грошової компенсації, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 17 520, 50 грн. 
При розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 1 648 грн, 2 376 грн за проведення автотоварознавчої експертизи, 7 314 грн за проведення судово-технічної експертизи, а також 11 500 грн витрат на правову допомогу.
Судом відмовлено в задоволенні позову про розподіл жилого будинку, тому витрати, понесені ОСОБА_1 на оплату судово-технічної експертизи, не підлягають стягненню з ОСОБА_2 . Судові витрати по сплаті судового збору, оплати проведення автотоварознавчої експертизи, та витрат на правову допомогу підлягають стягненню у розмірі 10 349 грн пропорційно задоволених позовних вимог.
За подачу апеляційної скарги, яка задоволена частково, ОСОБА_1 сплачено 2 247 грн, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 1 123 грн судового збору. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 звернулися  до Верховного Суду з касаційними скаргами, у яких, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати постанову Черкаського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року та залишити в силі рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 10 липня 2019 року.
В обґрунтування касаційних скарг зазначали, що апеляційний суд безпідставно не врахував, що спірний будинок був придбаний за позичені ОСОБА_2 у батька грошові кошти, оскільки інших джерел набуття вказаного нерухомого майна у той період часу в родині не було.
 
Суд не надав оцінку доказам у справі, зокрема показанням свідків, довідці про доходи ОСОБА_1 , рішенню суду про стягнення аліментів.
 
Здійснюючи розподіл спірної земельної ділянки, суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у праві власності на жилий будинок, будівлю або споруду. Вказана норма не наділяє особу, яка стала співвласником будинку, безумовним правом на частину земельної ділянки, а лише надає право на її отримання.
 
Рішення про визнання за кожною зі сторін права власності на 0, 03985 га земельної ділянки суперечить вимогам статей 79, 79-1 ЗК України, оскільки предметом спору є земельна ділянка площею 0,0797 га, однак оскаржуваною постановою апеляційний суд визнав за сторонами право власності на об'єкти, які згідно з нормами чинного законодавства об'єктами цивільного права не являються. Апеляційний суд поділив сформовану як об`єкт цивільного права земельну ділянку на дві окремі земельні ділянки.
 
Задовольняючи частково позов та здійснюючи розподіл судових витрат, апеляційний суд не врахував понесені ОСОБА_2 витрати на правову допомогу та не обґрунтував стягнення з нього 2/3 частин витрат на правничу допомогу. З нього не підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір, оскільки він є особою з інвалідністю II групи та звільнений від сплати судового збору.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 та витребувано її матеріали з Христинівського районного суду Черкаської області, а ухвалою від 22 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2   - ОСОБА_3 
10 грудня 2019 року справа № 706/323/16-ц надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду в від 27 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
ОСОБА_1 направила відзив на касаційні скарги, в якому просила залишити їх без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
 
Межі касаційного перегляду 
 
Рішення апеляційного суду в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_2 права власності на автомобіль ЗІЛ-431410 та напівпричіп і стягнення з нього компенсації вартості Ѕ їх частки, а також відмови в задоволенні вимог про реальний поділ будинку АДРЕСА_1 в касаційному порядку не оскаржується та не переглядається.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IXустановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи                               в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 01 жовтня 1999 року по 16 квітня 2015 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.
22 липня 2003 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу, за умовами якого придбав жилий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Встановлено, що ОСОБА_1 не надавала згоду на укладення ОСОБА_2 договору купівлі - продажу будинку від 22 липня 2003 року.
Рішенням Христинівської міської ради Черкаської області від 22 квітня 2008 року № 24-3/41-V ОСОБА_2 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 площею 797 кв. м. 
Право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку з кадастровим номером 7124610100:01:003:0264 підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЯЖ № 128505 від 31 жовтня 2008 року.
Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 20 000 гривень.
Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 02 червня 2016 року виключено з мотивувальної частини рішення абзац 8, у якому встановлено, що у 2008 році за отримані у позику гроші ОСОБА_2 було придбано жилий будинок в АДРЕСА_3 за 16 000 грн. Іншу частину позики він витратив на оплату послуг при купівлі будинку, проведення природного газу та облаштування будинку для проживання. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила в порядку поділу майна подружжя визнати за нею, зокрема, право власності на 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_1 і провести його реальний розподіл з усіма будівлями та спорудами, а також здійснити розподіл земельної ділянки на АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на частину вказаної земельної ділянки площею 179,7 кв. м.
 
Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 просив визнати будинок на АДРЕСА_1 його особистою власністю.
 
Частково задовольняючи вимогу ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнаючи за нею та ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку жилого будинку з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 за кожним та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання будинку особистою приватною власністю апеляційний суд виходив з того, що вказаний будинок був придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а ОСОБА_2 не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів з огляду на наступне.
За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
 
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання будинку особистою приватною власністю, ОСОБА_2 посилався на те, що рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2016 року було встановлено той факт, що у 2003 році за отримані у позику від ОСОБА_4 гроші він придбав будинок АДРЕСА_1 .
 
Разом з тим, рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 02 червня 2016 року рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2016 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення абзац 8 про встановлення, що у 2008 році за отримані в позику гроші ОСОБА_2 було придбано власний житловий будинок в АДРЕСА_3 . Будинок був придбаний ним за 16 000 грн, іншу частину позики він витратив на оплату послуг при купівлі будинку , проведення природного газу та облаштування будинку для проживання. Зазначені обставини підтверджуються відповідними договорами та технічними документами.
 
Встановивши, що спірний житловий будинок був придбаний сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а ОСОБА_2 не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту його придбання за особисті кошти, тобто не спростував презумпцію спільності права власності на майно подружжя, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу між подружжям шляхом визнання за кожним права власності на Ѕ його частку.
 
Здійснюючи поділ земельної ділянки та визнаючи за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на 0, 03985 га земельної ділянки на АДРЕСА_1 апеляційний суд виходив з того, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 31 жовтня 2008 року ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка площею 0, 0797 га.
За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Відповідно до статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.
Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди - в судовому порядку.
Відповідно до частини четвертої цієї статті учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.
Відтак за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає визнанню право власності на частину земельної ділянки відповідно до їх часток в домоволодінні у розмірі 0, 03985 га за кожним.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками судів з огляду на наступне.
 
Спір між сторонами виник щодо поділу спільного сумісного майна подружжя.
 
Земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
 
Разом з тим, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.
 
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
 
Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
 
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.
 
Оскільки у кожного з подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було визнано право власності на Ѕ частку спірного жилого будинку за кожним, постанова Черкаського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 0,03985 га земельної ділянки на АДРЕСА_1 підлягає зміні шляхом визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки за кожним.
 
Стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на таке.
 
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Спеціальним законом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України «Про судовий збір».
 
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закон України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
 
У випадку розподілу судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, звільненими від сплати судового збору за результатами розгляду справи, є особи, які зазначені у статті 5 Закону України «Про судовий збір».
 
Враховуючи, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи, він відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, в тому числі його розподілу, здійсненого судом відповідно до статті 141 ЦПК України, стягнення судом апеляційної інстанції з нього на користь ОСОБА_1 в порядку розподілу судових витрат судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 648 грн та апеляційної скарги у розмірі 1 123 грн є помилковим.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, однак апеляційним судом порушено норми процесуального права і неправильно застосовано норми матеріального права в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки, рішення  в цій частині підлягає зміні. Також постанова апеляційного суду підлягає скасуванню в частині вирішення питання про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 2 771 грн.
В іншій частині постанова Черкаського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року в оскарженій частині підлягає залишенню без змін.
Керуючись статтями 141, 400, 406, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги   ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Постанову Черкаського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року в частині вирішення вимог про поділ земельної ділянки на АДРЕСА_1 змінити шляхом визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на Ѕ частку земельної ділянки на АДРЕСА_1 за кожним.
Постанову Черкаського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року в частині вирішення питання про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору скасувати, судовий збір у розмірі 2 771 грн компенсувати  ОСОБА_1  за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Постанову Черкаського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року в частині вирішення вимог про поділ жилого будинку з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
    Головуючий	    В. І. Крат 	
 	 	
Судді	Н. О. Антоненко   І. О. Дундар   Є. В. Краснощоков	
 	 	
 	М. Ю. Тітов