КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 359/4048/19                                                                         Головуючий у суді І інстанції Борець Є.О.
Провадження № 22-ц/824/4754/2021                                              Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
12 травня 2021 року                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою командира військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Київське квартирно-експлуатаційне управління, про визнання незаконним та скасування рішення житлової комісії, а також зобов`язання поновити на квартирному обліку,
 
в с т а н о в и в:
 
У травні 2019 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що починаючи із 3 листопада 1986 року він проходив військову службу в Збройних силах України. Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_2 № 160 від 28 червня 2002 року позивач разом із сім`єю у складі дружини ОСОБА_4 та дочки ОСОБА_4 був зарахований на квартирний облік. Наказом т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 № 121 від 30 травня 2018 року позивач був звільнений з військової служби в запас у зв`язку з закінченням строку контракту. Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 12 червня 2018 року, оформлене протококом № 7, позивач знятий з квартирного обліку, його виключено зі списків загальної черги безквартирних військовослужбовців Бориспільського гарнізону та зі списку безквартирних військовослужбовців Бориспільського гарнізону, що мають право на першочергове отримання житла. Однак ОСОБА_2 приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Вислуга років позивача у Збройних силах України становить 31 рік 4 місяці 12 днів. Протягом такого тривалого періоду часу він не забезпечувався постійним або службовим житлом, а також не отримував грошову компенсацію за житло. Зазначені обставини свідчать про те, що зняття позивача з квартирного обліку суперечить вимогам статті 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
На підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 остаточно просив суд визнати незаконним та скасувати рішення, викладене в пункті 5 протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 № 7 від 12 червня 2018 року, а також зобов`язати житлову комісію військової частини НОМЕР_1 поновити його разом із сім`єю у складі дружини ОСОБА_4 та дочки ОСОБА_4 на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 з 28 червня 2002 року.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2020 року позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення, викладене в пункті 5 протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 № 7 від 12 червня 2018 року, про зняття ОСОБА_2 з квартирного обліку, виключення його зі списку загальної черги безквартирних військовослужбовців Бориспільського гарнізону та зі списку безквартирних військовослужбовців Бориспільського гарнізону, що мають право на першочергове отримання житла.
Зобов`язано житлову комісію військової частини НОМЕР_1 поновити ОСОБА_2 разом з його сім`єю у складі дружини ОСОБА_4 та дочки ОСОБА_4 на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 з 28 червня 2002 року.
Суд першої інстанції, аналізуючи положення статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зробив висновок про те, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, а, отже, і на залишення на обліку до отримання ними житла, у тому числі в разі звільнення в запас чи відставку. При цьому зі змісту наказу про звільнення позивача вбачається, що його вислуга становить понад 31 рік, постійним чи службовим житлом він не забезпечувався, а матеріали справи не містять доказів того, що під час проходження військової служби позивач отримав відповідну компенсацію. Таким чином рішення, викладене в пункті 5 протоколу засідання житлової комісії військової частиниНОМЕР_1 № 7 від 12 червня 2018 року, про зняття позивача з квартирного обліку, суперечить положенням статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та порушує право ОСОБА_2 на житло, тому з метою відновлення порушених прав позивача це рішення підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а позивач разом із сім`єю - поновленню на квартирному обліку.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач в особі командира військової частиниНОМЕР_1 -  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати дане рішення, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Як на підставу своїх вимог зазначив, що позивач був звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, а тому суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та інших підзаконних нормативно-правових актів, що передбачають можливість залишення військовослужбовців на квартирному обліку лише у разі звільнення з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів.
Судом не враховано вимоги статті 40 ЖК Української РСР, пункту 26 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, пункту 3.12 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, за змістом яких знімаються з квартирного обліку громадяни, зокрема, у випадку припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, ЖК Української РСР та іншими актами законодавства Української РСР.
Крім того, відповідач посилається на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 4 червня 2018 року у справі № 359/9161/16-ц , вказує на порушення місцевим судом процесуальних норм щодо прийняття до розгляду уточнених позовних вимог після закриття підготовчого провадження у справі та наполягає на тому, що правові підстави для перебування на квартирному обліку позивача та членів його сім`ї були відсутні.
У відзиві на апеляційну скаргу начальник Київського квартирно-експлуатаційного управління просить апеляційну скаргу військової частиниНОМЕР_1 задовольнити, рішення суду від 16 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість висновків суду першої інстанції. 
Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надходили.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що за змістом витягу з особової справи ОСОБА_2 починаючи з 3 листопада 1986 року останній проходив військову службу в Збройних силах України (а.с. 13-14).
Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_2 від 28 червня 2002 року ОСОБА_2 разом із сім`єю у складі дружини ОСОБА_4 та дочки ОСОБА_4 був зарахований на квартирний облік, що підтверджується випискою з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_2 № 160 від 28 червня 2002 року (а.с. 16).
Наказом командира 15 бригади транспортної авіації (по особовому складу) № 9-РС від 30 травня 2018 року ОСОБА_2 був звільнений з військової служби в запас у зв`язку з закінченням строку контракту. Наказом т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 № 121 від 30 травня 2018 року позивач був виключений зі списку особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с. 15).
Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 12 червня 2018 року ОСОБА_2 був знятий з квартирного обліку, його виключено зі списків загальної черги безквартирних військовослужбовців Бориспільського гарнізону та зі списку безквартирних військовослужбовців Бориспільського гарнізону, що мають право на першочергове отримання житла, про що свідчить витяг з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 № 7 від 12 червня 2018 року (а.с. 9).
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з абзацом 1 частини першої статті 12 цього Закону держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.
На виконання приписів вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року № 1081 затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 24 цього Порядку військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини; у рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.
Військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла (пунктом 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
Аналогічні положення закріплені також і в пункті 29 Порядку.
При цьому дія пункту 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» безпосередньо пов`язується із тим, з яких саме підстав військовослужбовець звільнений у запас чи у відставку.
Як вбачається з матеріалів справи, 30 травня 2018 року позивач був звільнений із військової служби у запас на підставі пункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту.
На момент звільнення позивача його календарна вислуга років у Збройних Силах України становила 31 рік 4 місяці 12 днів, загальна вислуга років - 31 рік 8 місяців 18 днів, а кількість повних років вислуги на пенсію - 31 рік.
Суд установив, що протягом цього періоду військової служби позивач не забезпечувався постійним або службовим житлом, а також не отримував грошову компенсацію за житло (а.с. 15).
За змістом довідки командира військової частини НОМЕР_3 № 456 від 9 листопада 2017 року, ОСОБА_2 також приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с. 11).
Згідно із довідкою начальника Конотопської квартирно-експлуатаційної частини району № 13 від 29 березня 1999 року позивач перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_4 м. Суми з 24 січня 1997 року та житловою площею в Сумському гарнізоні за час проходження військової служби не забезпечувався (а.с. 7).
Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 12 червня 2018 року № 7 (пункт 5) ОСОБА_2 був знятий з квартирного обліку (а.с. 9).
Пунктом 30 Порядку передбачено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством.
Тлумачення зазначених норм права свідчить про те, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, а, отже, і на залишення на обліку до отримання ними житла, у тому числі в разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених пунктом 30 Порядку.
Пунктом 3 Порядку встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.
Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
На момент первинного зарахування позивача у 1997 році на квартирний облік також діяв наказ Міністерства оборони України від 3 лютого 1995 року № 20 «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України», який втратив чинність 10 листопада 2006 року, відповідно до пункту 13 якого військовослужбовці перебувають на квартирному обліку у військовій частині та квартирно-експлуатаційних частинах району до отримання житла, за винятком: поліпшення житлових умов, переміщення до нового місця служби, засудження до позбавлення волі на термін понад 6 місяців та надання відомостей, які не відповідають дійсності.
Суд першої інстанції під час вирішення даного спору правильно встановив відсутність вищевказаних винятків щодо позивача.
Крім того, відповідно до абзацу 1 пункту 2.17 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337 (діючої на момент звільнення позивача з військової служби), військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, за неможливості використання на військовій службі, а також після закінчення строку контракту при досягненні 20 років вислуги на військовій службі в календарному обчисленні, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і КЕВ (КЕЧ) району, на території обслуговування яких знаходилася розформована військова частина, та користуються правом позачергового одержання житла.
Згідно з пунктом 2.19 цієї ж Інструкції військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, знімаються з обліку за місцем служби (за місцем звільнення з військової служби) у разі: поліпшення житлових умов, унаслідок чого зникла потреба в наданні житла; переміщення військовослужбовця до нового місця служби в інший населений пункт; звільнення з військової служби за підставами, які не зазначені в абзаці 1 пункту 2.17 цього розділу; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; звільнення в запас або відставку до досягнення 20 років вислуги на військовій службі особами, які зараховані на облік після 01 січня 2005 року (крім випадків, вказаних у пункті 2.18 цього розділу); обрання для місця проживання іншого населеного пункту особами, які звільнені у запас або у відставку; в інших випадках, передбачених законодавством.
Отже, наведені норми цієї Інструкції теж передбачають підстави для залишення позивача на обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, з огляду на його звільнення у запас у зв`язку з закінченням строку дії контракту та наявністю у нього більше 20 років календарної вислуги.
Пунктом 1 частини другої статті 40 ЖК Української РСР визначено, що громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадку поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення.
Таким чином, оскільки вислуга позивача на військовій службі складає значно більше ніж 20 років, останній вперше перебував на квартирному обліку з 1997 року, а в подальшому разом із сім`єю- з 2002 року,і знятий з квартирного обліку у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас (закінчення строку контракту), суд першої інстанції, обґрунтованого виходив з відсутності правових підстав для зняття позивача з квартирного обліку у військовій частині.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 25 березня 2019 року у справі № 359/2295/17 (провадження № 61-10403св18); від 8 квітня 2020 року у справі № 683/2197/18 (провадження № 61-14634св19), від 10 вересня 2020 року у справі № 359/5527/19 (провадження № 61-9539св20) та від 9 грудня 2020 року у справі 359/9922/18 (провадження № 61-7535св20).
Вказане узгоджується також із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 6 червня 2018 року у справі № 752/5881/15-ц (провадження № 14-169цс18), де Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про правомірність зняття позивача як колишнього військовослужбовця та членів його сім`ї з квартирного обліку після звільнення у запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту, оскільки він мав вислугу на військовій службі менше 20 років.
Виходячи з наведеного, висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), і підстав для відступлення від яких колегія суддів не вбачає.
При цьому колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги на неврахування місцевим судом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 4 червня 2018 року у справі № 359/9161/16-ц (провадження № 61-22927св18), оскільки у наведеній відповідачем справі та у справі, яка переглядається, різні фактичні обставини щодо підстав звільнення з військової служби.
Колегія суддів вважає, що в силу положень статті 89, 264 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Зокрема, судом враховано, що за 31 повний рік військової служби в Збройних силах України ОСОБА_2 набув право на отримання житла або грошової компенсації. Зняття позивача з квартирного обліку та зарахування його на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, в органі місцевого самоврядування призведе до того, що позивач ніколи не отримає житло взагалі. Ці обставини переконливо свідчать про те, що зняття позивача з квартирного обліку призведе до порушення його права на повагу до житла та права на майно, гарантованих пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також пунктом 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині прийняття до розгляду уточнених позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення житлової комісії (а не визнання його недійсним) після закриття підготовчого провадження у справі не заслуговують на увагу, оскільки таке клопотання було подано представником позивача до суду в порядку статті 241 ЦПК України та є фактичним уточненням позовних вимог, а не збільшенням їх кількісного виміру, а тому не вважається зміною предмета чи підстави позову відповідно до вимог частини третьої статті 49 ЦПК України.
Крім того частинами першою, другою статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин, положень ЦПК України та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що міськрайонним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, обґрунтовані підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то новий розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу командира військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішенняБориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                                          Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                          С.А. Голуб

Д.О. Таргоній