Дата документу 19.04.2021 Справа № 333/3955/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 333/3955/20                     Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрієва М.М.
 
Провадження № 22-ц/807/973/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

                                                         
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2021 року                                                         м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Кухаря С.В. 

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 07 липня 2007 року позивач ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені з 2017 року, оскільки з серпня 2017 року сторони спільно не проживають. Дитина проживає з відповідачем. Причиною розірвання шлюбу є різні погляди на сімейне життя. Позивач вказував, що подальше збереження шлюбу буде суперечити його з відповідачем інтересам, через що примирення неможливе.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2020 року позов задоволено.
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладений 07 листопада 2007 року, та зареєстрований Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 306, - розірвано.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неправильним встановлення судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, не надав можливості за допомогою такого заходу як примирення вжити дії щодо збереження сім`ї. Крім того, суд не переконався в дійсності наміру позивача розірвати шлюбні стосунки. Також апелянт вказувала, що подружні стосунки не були припинені між сторонами, оскільки, знаходячись у м. Києві з 2018 року за характером роботи, позивач кожного тижня приїздив до сім`ї, надавав кошти до сімейного бюджету, приймав участь у обговоренні сімейних проблем та з приводу виховання сина. 

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що наведені у скарзі доводи щодо існування подружніх стосунків після 2017р. не відповідають дійсності, оскільки приїздив він виключно для спілкування з сином та кошти надав саме на його утримання, що є його обов`язком, а також бажав приймати участь у вихованні дитини. Вказує, що примирення вважає неможливим, бо збереження шлюбу не відповідає його інтересам. Зазначає також, що на теперішній час він фактично створив нову сім`ю. 

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, та за приписами п. 4 ч. 4 цієї норми можуть розглядатись справи про розірвання шлюбу.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу, у частині 1 якої визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

У відповідності до положень ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Задовольняючи позов і розриваючи шлюб, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що сторони не підтримують шлюбні стосунки, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, який не вважав за доцільне застосовувати процедуру примирення. За таких умов, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову. 

З наведеними висновками суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.
Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дити-
ни-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Встановлено, що з 07 лютого 2007 року позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває у зареєстрованому Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області шлюбі з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що вчинено актовий запис за № 306.
Суд встановив, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені з серпня 2017 року.
При вирішенні справи, суд керувався приписами чинного законодавства, зокрема, ст.ст. 24, 105, 110, 112, 114, 115 СК України. 

У відповідності до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Наведене положення міститься й в ст. 24 СК України.

Згідно ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність.

Аналізуючи норми діючого законодавства, слід дійти висновку, що суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо.
Виходячи з засад сімейного законодавства,?шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
У позовній заяві позивач зазначив, що спільне життя з відповідачем не складається через існування різних поглядів на сімейне життя. Вказував, що примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе.

Встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Доводи апеляційної скарги про можливість відновлення шлюбних стосунків, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача, щодо проживання окремо. Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях відповідача, що суперечить ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги щодо необхідності збереження сім`ї через наявність малолітньої дитини, оскільки розірвання шлюбу стосується лише взаємовідносин сторін і не впливає на обов`язок виконання батьками своїх батьківських обов`язків відносно дитини.

При вирішені справи колегія суддів звертає увагу та враховує й те, що позов про розірвання шлюбу був поданий ще в липні 2020 року, відтак, з часу подачі такого позову до часу ухвалення судом першої інстанції рішення по справі пройшло майже п`ять місяців, на протязі яких сторони так і не прийшли до згоди зберегти шлюб.

Не відбулося відновлення сімейних відносин й за час апеляційного розгляду справи. 

За таких умов посилання скаржника з цього приводу не можуть бути прийняті апеляційним судом.
Окремо колегія суддів апеляційного суду зважає на те, що, хоча законом й встановле-
но, що суд має сприяти примиренню сторін, в той же час примушування особи у разі недо-
сягнення примирення між сторонами перебувати в шлюбі поза її волею було б порушенням її конституційних прав. 

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що він фактично створив нову сім`ю, а тому не бажає збереження сім`ї з відповідачем. Та в такому разі надання строку для примирення не може бути дієвим заходом для збереження сім`ї, якої фактично вже не існує, а тому не є доцільним застосування такого заходу. 

Незгода будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання такого шлюбу.
Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 08 листопада 2018 року у справі № 569/458/18.

Зазначаючи у скарзі, що позивач кожного тижня приїздить до неї з дитиною, що вказує на продовження сімейних відносин між ними, відповідач не спростувала доводів позивача, що такі приїзди пов`язані лише з бажанням спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. А також тих обставин, що позивач створив вже нову сім`ю.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закони, що регулюють спірні правовідносини, відтак дійшов до правильного висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 19 квітня 2021 року.

Головуючий:                                                                         

Судді: