ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2021 року 
м. Київ
справа № 400/144/20
адміністративне провадження № К/9901/23658/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року (суддя: Устинов І.А.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2020 року (судді: Лук`янчук О.В., Бітов А.І., Ступакова І.Г.) у справі № 400/144/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення коштів,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 (далі - позивач, позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - відповідач -1, ГТУЮ у Миколаївській області), Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - відповідач -2), в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області № 6395/06 від 27 грудня 2019 року про звільнення з посади начальника відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, 28 грудня 2019 року відповідно частини 1-1 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, з припиненням державної служби;
- поновити на посаді начальника відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області з 29 грудня 2019 року;
- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 грудня 2019 року до дня поновлення на роботі за кожен день вимушеного прогулу та вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач, запропонувавши перелік вакантних посад згідно нового штатного розпису структурного підрозділу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у Миколаїській області надав неповний перелік таких посад, посад з нижчим кваліфікаційним рівнем та меншою заробітною платою, що протирічило діючому законодавству України.
Позивач з посиланням на норми КЗпП та з посиланням на практику Верховного Суду вважає, що роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії що існують на підприємстві відповідно до КЗпП України і незалежно від того, в якому стурктурному підрозділі працівник, який вивільняється працював. 
Позивач вважає, що однією з найважливіших гарантій працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Проте, відповідач-1, на переконання позивача, всупереч норма діючого законодавства протиправно звільнив позивача з посади у зв`язку ліквідацією підприємства та не виплатив при звільненні вихідну допомогу у розмірі остаточного розрахунку, а виплатив лише грошову компенсацію за невикористані відпустки. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2020 року, адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано спірний наказ про звільнення, поновлено на попередній посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушено прогулу у розмірі 39 338,34 грн.
Рішення судів попередніх інстанції мотивовані тим, що при звільненні позивача відповідачем грубо порушенни норми трудового законодавства, оскільки позивачу не були запропоновані усі вакантні посади, а згідно з пропозицією від 27 грудня 2019 року ОСОБА_1 запропоновані лише посади з нижчим кваліфікаційним рівнем в інших структурних підрозділах, хоча на той період були вакантні посади у відділі з питань нотаріату у Миколаївській області Управління нотаріату Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Суди зазначили, що ГТУЮ у Миколаївській області самоусунулось від виконання належним чином обов`язку пропонування працівнику усі наявні вакантні посади, які позивач могла обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
При цьому суди посилались на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 816/979/17 від 20 червня 2018 року у справі № П/811/3349/15, відповідно до яких у випадку ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, обов`язок щодо працевлаштування (пропозиції про працевлаштування згідно статті 49-2 КЗпП) працівників ліквідованої установи (організації) поширюється не лише на цю установу (організацію), а й на відповідну новостворену установу (організацію), оскільки роботодавцем у такому випадку є держава, а не окрема установа, що діє від імені держави.
Крім того, суди попередніх інстанцій також зазначили, що відповідачем - 1 не взято до уваги вимоги пункту 10 статті 42 КЗпП України, яка передбачає переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги.
Відповідач у касаційній скарзі просить скасувати рішення суддів попередніх інстанцій та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позову. 
У касаційній скарзі вказує на безпідставне посилання судів на правову позицію викладену у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 816/979/17 від 20 червня 2018 року у справі № П/811/3349/15, посилаючись на те, що зазначені судові рішення та надана ними оцінка спірним правовідносинам є відмінними від тих фактичних обставин справи, що розглядається в межах цієї справи за позовом ОСОБА_1 .
На переконання скаржника, в межах цієї справи, обставини справи мають свою особливість та індивідуально - визначений характер та за своєю правовою природою мають різний предмет правового регулювання. Тому їх врахування при вирішенні цієї справи необгрунтоване.
Також, підтримуючи позицію недоречного застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, які викладені у вказаних постановах скаржник зазначив, що одним із ключових елементів на чому ґрунтуються правові позиції зазначених висновків є те, що при звільненні позивачів у вказаних справах їм не було запропоновано іншої посади у новоствореному органі. Саме те, що позивачам у вказаних справах не було запропоновано нових посад у новостворених органах стало підґрунтям для формування правових позицій у наведених справах.
Проте, у цій справі позивачу 27 грудня 2019 року надано пропозицію з переліком вакантних посад в державних органах, які підпорядковуються Головному територіальному управлінню юстиції у Миколаївській області (відповідні органи ДВС та ДРАЦС по місту Миколаєву, які також стали структурними підрозділами Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса)) від яких позивач відмовилась.
Скаржник вважає, що головою ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області були вжиті та здійснені заходи, спрямовані на працевлаштування позивача за переведенням на керівні посади до інших структурних підрозділів.
При цьому, скаржник стверджує, що при вирішенні даної справи необхідно використовувати правові висновки, які викладені у постанові Верховного Суду від 30 травня 2020 року у справі № 520/6610/19, адже у даному правовому висновку позивача також звільнили у зв`язку із ліквідацією державного органу/установи, але голова ліквідаційної комісії державного органу/установи яка ліквідовується вжив усіх необхідних заходів для працевлаштування позивача у даній справі, що і стало причиною прийняття рішення суду не на користь позивача.
Відносно переважного права позивача залишення на роботі через настання нею пенсійного віку менше ніж за три роки, скаржник вказує, що голова ліквідаційної комісії ГТУЮ пропонувала позивачу всі наявні на той час в ГТУЮ вакантні посади державної служби. Позивач відмовилась від наданої пропозиції, хоча в разі її прийняття могла продовжити проходження державної служби до досягнення нею пенсійного віку.
Позиція інших учасників справи.
У відзиві на касаційну скаргу позивач просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанції без змін. 
Позивачка зазначає, що їй запропоновано посади з нижчим кваліфікаційним рівнем та меншою заробітною платою в районних відділах державної виконавчої служби та державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Миколаївській області, при цьому відмовлено в можливості подання заяви про переведення до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
ОСОБА_1 вказує, що 27 грудня 2019 року письмово повідомила голову ліквідаційної комісії, що перелік запропонованих вакантних посад є неповним, з нижчим кваліфікаційним рівнем та меншою заробітною платою. Зазначає, що не відмовлялась від запропонованих посад, а прохала надати повний перелік посад та надати можливість бути переведеною до нового органу, оскільки до виходу на пенсію їй залишалось відпрацювати декілька місяців. Також звертала увагу, що функції відділу з питань нотаріату збереглися в новому органі і посада начальника відділу не скорочувалась.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року (судді: Загороднюк А,Г., Єресько Л.О., Соколов В.М.) відкрито касаційне провадження за скаргою Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2020 року.
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2021 року призначено справу до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.
Позивач з 25 листопада 2005 року працювала ГТУЮ у Миколаївській області на різних посадах.
На підставі наказу ГТУЮ у Миколаївській області від 03 березня 2018 року № 578/06, позивачу присвоєно 5 ранг державного службовця. Рішенням звітно-виборної конференції Первинної профспілкової організації ГТУЮ у Миколаївській області від 12 квітня 2019 року позивача обрана головою Профспілки.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" та на виконання наказу Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року № 3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - реєстр) 18 жовтня 2019 року внесено запис про рішення засновників (учасників) юридичної особи щодо припинення юридичної особи (Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області) в результаті ліквідації.
Згідно з даними реєстру 29 жовтня 2019 року створено Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса). В його в складі перебуває структурний підрозділ у Миколаївській області, та є правонаступником ГТУЮ у Миколаївській області.
18 жовтня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про початок ліквідаційної процедури ГТУЮ у Миколаївській області. 
29 жовтня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань внесено запис про проведення державної реєстрації юридичної особи Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), код - 43315529, адреса - 65007, м. Одеса, вулиця Богдана Хмельницького, 34.
Наказом Міністерства юстиції України від 28 грудня 2019 року № 4365/5 "Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій" встановлено, що Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області з 28 грудня 2019 року припиняє здійснення повноважень та функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах, у зв`язку зі створенням та початком функціонування Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Наказом Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року № 3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" призначено голови ліквідаційних комісій територіальних органів юстиції, що ліквідуються. Головою ліквідаційної комісії ГТУЮ у Миколаївській області призначено Фірсову І.В. , яка обіймала посаду першого заступника начальника ГТУЮ у Миколаївській області.
25 жовтня 2019 року, в ході проведення реорганізації, листом голови ліквідаційної комісії ГТУЮ у Миколаївській області Фірсової І.В. позивача повідомлено про її вивільнення, у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.
27 грудня 2019 року головою ліквідаційної комісії позивачу запропоновано 13 посад в районних відділах державної виконавчої служби та державної реєстрації актів цивільного стану. 
Посад у підрозділу ПМУ Міністерства юстиції (м. Одеса) у Миколаївській області позивачу не запропоновано.
27 грудня 2019 року позивач звернулась з письмовою заявою про призначення її на аналогічну вакантну посаду начальника відділу з питань нотаріату у Миколаївській області управління нотаріату Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Докази про надання заявнику відповіді у матеріалах справи відсутні.
27 грудня 2019 року головою ліквідаційної комісії ГТУЮ у Миколаївській області Фірсовою І.В. видано наказ № 6395/06 про звільнення позивача з посади начальника відділу з питань нотаріату ГТУЮ у Миколаївській області з 28 грудня 2019 року відповідно до частини 1-1 статті 87 Закону України "Про державну службу", у зв`язку із ліквідацією ГТУЮ у Миколаївській області, з припиненням державної служби.
Не погоджуючись з наказом про звільнення, позивач звернулась до суду. 
Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Відповідно до частин першої третьої статті 5 Закону України "Про державну службу" правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону України "Про державну службу" передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Відповідно до пункту 1-1 частини другої статті 87 Закону України "Про державну службу" підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.
Оскільки стаття 87 цього Закону, в редакції чинній на час звільнення позивача не визначала порядок і процедуру припинення державної службу на підставі пункту 1-1 частини першої цієї статті (відповідні зміни були внесені Законом України від 14 січня 2020 р. № 440-IX), тому до спірних правовідносин, згідно приписів частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу" підлягають застосованою положення Кодексу законів про працю України.
Статтею 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Згідно статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
При розгляді спору про звільнення працівника у зв`язку з ліквідацією установи (державного органу) необхідно з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація установи, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Як вбачається з матеріалів справи ГТУЮ у Миколаївській області ліквідовується на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" з одночасним утворенням правонаступника ПМУ Міністерства юстиції (м.Одеса).
Відповідно до положень частини першої статі 104 ЦК України юридична особа припиняє свою діяльність, передаючи все своє майно, права та обов`язки іншим юридичним особам - правонаступникам внаслідок реорганізації (через злиття, приєднання, поділ, перетворення) або ліквідації.
При реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).
Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.
Слід зауважити, що Верховний Суд України в постанові від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14 визначив правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 травня 2019 року у справі № 826/11746/16, від 20 листопада 2019 року у справі № 200/1085/19-а і Суд не знаходить підстав для відступу від нього.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах від 4 березня 2014 року у справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі №21-108а14. У цих постановах Верховний Суд України вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Вказані гарантії від незаконного звільнення передбачаються при ліквідації самої установи (організації), в якій працювала особа, а ліквідація структурного підрозділу установи, з одночасним створенням іншого, який фактично виконує ті ж самі функції, тим паче зобов`язує роботодавця вжити всіх необхідних заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого підрозділу.
Таким чином, у випадку ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, обов`язок щодо працевлаштування (пропозиції про працевлаштування згідно статті 49-2 КЗпП) працівників ліквідованої установи (організації) поширюється не лише на цю установу (організацію), а й на відповідну новостворену установу (організацію), оскільки, як зазначено Верховним Судом України, роботодавцем у такому випадку є держава, а не окрема установа, що діє від імені держави.
Власник або уповноважений ним орган вважаються такими, що належно виконали вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України стосовно працевлаштування працівника, якщо запропонували йому наявну на підприємстві роботу, тобто, вакантну посаду або роботу за відповідною професією, спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника або уповноважений ним орган з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1723цс17 та підтримані Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №816/979/17.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи та, зокрема, визнається ГТУЮ у Миколаївській області, позивачу не було запропоновано вакантні посади у новоствореному ПМУ Міністерства юстиції (м.Одеса). Крім того ГТУЮ у Миколаївській області запропонувало позивачу 13 посад в органах ГТУЮ перед самим звільненням.
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо працевлаштування позивача при реальній можливості його здійснення та відповідачем не надано доказів неможливості переведення позивача на ту саму посаду, на якій вона працювала.
У касаційній скарзі відповідач -1 вказує на безпідставне посилання судів на правову позицію викладену у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 816/979/17 від 20 червня 2018 року у справі № П/811/3349/15, посилаючись на те, що зазначені судові рішення та надана ними оцінка спірним правовідносинам є відмінними від тих фактичних обставин справи, що розглядається в межах цієї справи за позовом ОСОБА_1 .
Проте, таке твердження є помилковим, оскільки у справах № 816/979/17, П/811/3349/15 Верховний Суд дійшов висновку, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Доводи відповідача-1 про необхідність застосування до спірних правовідносин правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 30 травня 2020 року у справі № 520/6610/19 суперечать встановленим обставинам справи, оскільки у справі № 520/6610/19 підставою для відмови у задоволенні позову було вжиття усіх заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого суду. Проте, у цій справі встановлено, що позивачу не було запропоновано вакантні посади у новоствореному ПМУ Міністерства юстиції (м.Одеса). Крім того ГТУЮ у Миколаївській області запропонувало позивачу 13 посад в органах ГТУЮ перед самим звільненням.
Доводи касаційної скарги відносно переважного права позивача залишення на роботі колегія суддів відхиляє, оскільки при звільненні позивача з посади ГТУЮ у Миколаївській області не було враховано, що позивачу залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які належним чином перевірені судами попередніх  інстанцій. 
Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Європейський суд з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58) зазначив, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс   Торіха проти Іспанії» (Ruizv. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Отже, оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення. 
За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                            А.Г. Загороднюк 

судді                                                                                 Л.О. Єресько 

                    В.М. Соколов