ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
31 березня 2021 року                                                                м. Київ
 
справа № 755/23063/14
 
провадження № 22-ц/824/4718/2021
 
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого  - Іванової  І.В.       
суддів  - Сліпченка О.І., Сушко Л.П.
при секретарі  - Ярмак О.В.
сторони :
 
позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний експертно-імпортний банк України»
 
відповідач - ОСОБА_1 ,
             
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2014 року в частині вимог про стягнення 3 % річних від простроченої суми боргу за процентами за користування кредитом за період із 16 вересня 2011 року до 15 серпня 2014 року та заяву ОСОБА_1 про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу,
в с т а н о в и в:
 
 У серпні 2014 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Свої позовні вимоги банк мотивував тим, що 25 грудня 2007 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 27107С132 зі змінами, внесеними до нього договором про внесення змін від 12 лютого 2009 року                № 27107С132-1 і договором про внесення змін від 13 листопада 2009 року               № 27107С132-2, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у сумі 174 000 євро, з кінцевою датою повернення до 15 грудня 2029 року для оплати придбання нерухомого майна, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , зі сплатою відсотків у розмірі: (12m)+7,19 %, але не менше 11,75 % річних.
Позичальник належним чином не виконував зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2010 року у справі № 2-4073/10 з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 25 грудня 2007 року № 27107С132 у розмірі 1 871 876,77 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 1 719 415,83 грн., заборгованість за відсотками - 136 613,68 грн., пеня - 15 847,26 грн.
Позичальник заборгованість за кредитним договором не погасив, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2010 року не виконав, у зв`язку чим розмір заборгованості станом на 15 серпня 2014 року становить 100 053,94 євро та 658 410,62 грн., з яких: заборгованість за відсотками за користування кредитом - 82 281,66 євро; 3 % річних від простроченої суми боргу за кредитом - 15 014,47 євро; 3 % річних від простроченої суми боргу за відсотками за користування кредитом - 2 757,81 євро; пеня за порушення строків повернення кредиту - 438 758,16 грн.; пеня за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом - 219 652,46 грн., яку банк з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2014 року позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором від 25 грудня 2007 року        № 27107С132 у розмірі 100 053,94 євро та 658 410,62 грн. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване судове рішення скасувати через порушення норм матеріального і процесуального права та відмовити у задоволенні позову банку.
В обґрунтування доводів скарги відповідач посилався на необґрунтованість та безпідставність рішення суду першої інстанції.
Зазначив, що право банку нараховувати передбачені кредитним договором проценти та пеню припинилося у зв`язку із пред`явленням до позичальника             01 вересня 2010 року вимоги про дострокове погашення кредиту/його частини.
Також, скаржник просив застосувати строк позовної давності.
Постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2014 року скасовано, прийнято нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України».
 Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» 150 366,45 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» відмовлено. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
27 червня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду з заявою, у якій просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2019 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про відшкодування понесених судових витрат задоволено частково. 
Стягнуто з ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі
14 400 грн.
Постановою Верховного Суду від 27 січня 2021 року скасовано постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року у частині вимог про стягнення 3 % річних від простроченої суми боргу за процентами за користування кредитом, нараховані за період із 16 вересня 2011 року до 15 серпня
2014 року у розмірі 2 757,81 євро, і додаткову постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2019 року, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року залишено без змін.
В суді апеляційної інстанції представник відповідача скаргу та заяву про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу підтримала, просила їх задовольнити.  
Представник позивача заперечувала проти скарги та заяви про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на їх необґрунтованість.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали цивільної справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2010 року у справі № 2-4073/10, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2011 року, стягнуто з  ОСОБА_1  на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором від 25 грудня 2007 року № 27107С132 у розмірі 1 719 415,83 грн, проценти за користування кредитом в сумі 136 613,68 грн, пеню у розмірі 15 847,26 грн.
Звертаючись до суду з даним позовом, Банк просив стягнути заборгованість за кредитним договором станом на 15 серпня 2014 року у сумі 100 053,94 євро та 658 410,62 грн.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2014 року позов задоволено в повному обсязі.
Постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2014 року скасовано, прийнято нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» 150 366,45 грн. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» відмовлено. 
Верховним Судом у постанові від 27 січня 2021 року у даній справі встановлено, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2010 року було виконане у 2016 році, тому суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про стягнення 3 % річних від простроченої суми боргу за кредитом (3 % річних від 1 719 415,83 грн. за період з 16 вересня 2011 року до 15 серпня 2014 року, що складає 150 366,45 грн.).
Разом із цим, зі змісту позовних вимог вбачається, що банк просив також стягнути  3 % річних від простроченої суми боргу за процентами за користування кредитом, нараховані з 16 вересня 2011 року до 15 серпня 2014 року - 2 757,81 євро, проте по суті ця позовна вимога апеляційним судом не розглянута, тому в цій частині Верховний Суд направив  справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
За таких обставин, переглядаючи справу в цій частині, судова колегія приходить до наступних висновків.
Як встановлено постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року право позивача нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припинилося після пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2010 року у справі № 2-4073/10.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання».
Ураховуючи наведене, позовна вимога щодо стягнення 3 % річних від простроченої суми боргу за процентами за користування кредитом, нарахованих з 16 вересня 2011 року до 15 серпня 2014 року підлягає до часткового задоволення.
Так, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада
2010 року про стягнення процентів за користування кредитом в сумі 136 613,68 грн. було виконане у 2016 році, тому колегія суддів дійшла висновку про стягнення 3 % річних від  136 613,68 грн., що складає 11 947,09 грн. за період з 16 вересня 2011 року до 15 серпня 2014 року, тому заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2014 року в цій частині підлягає зміні.
Переглядаючи заяву ОСОБА_1 щодо стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів, враховуючи клопотання Банку щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, з посиланням на завищеність їх розміру, приходить до наступного.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Так, підтвердження заяви про відшкодування понесених судових витрат представник відповідача надав копію договору № 18009 про надання правової (правничої) допомоги, акт № 1 прийому-передачі наданих правових послуг та оригінал квитанції. Згідно з наданих документів відповідачем понесено витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
Враховуючи складність справи та виконані роботи, клопотання про зменшення цих витрат, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 14 000 грн.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково. 
Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2014 року в частині стягнення 3 % річних від простроченої суми боргу за процентами за користування кредитом за період із 16 вересня 2011 року до         15 серпня 2014 року змінити, визначивши до стягнення  суму в розмірі 11 947,09 грн. 
Заяву  ОСОБА_1 про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний експертно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 , витрати на професійну правничу допомогу у сумі 14 000 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:                                                                              

       Судді: