Постанова 
Іменем України                                  
 
02 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 336/7672/16-ц
 
провадження № 61-459св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач- ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Балика Павло Олександрович,
відповідач - ОСОБА_2 , 
представник відповідача - адвокат Кузьмінов Дмитро Валерійович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Кузьміновим Дмитром Валерійовичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2017 року у складі судді   Карабак Л. Г. та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Онищенка Е. А.,                       Полякова О. З.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 

 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                     ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна набутого у шлюбі особистою приватною власністю.
 
Позовна заява мотивована тим, що 02 грудня 2008 року вона та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, від якого мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Крім того, вона має сина від першого шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Зазначала, що в період перебування у шлюбі подружжям придбано 23/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . На підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 2009 року зазначена нерухомість була зареєстрована за ОСОБА_2 . 
Під час укладення договору купівлі-продажу нею, як дружиною відповідача, надано письмову згоду на придбання цієї нерухомості. 
 
Посилалася на те, що відповідач тривалий час до реєстрації шлюбу, так і після його реєстрації не працював, тому доходу не отримував. Вона ж працювала та отримувала дохід. За таких обставин, джерела для формування спільного сумісного майна подружжя у неї та відповідача не було, крім того, спірне майно було придбане 28 травня 2009 року, тоді як шлюб був зареєстрований 02 грудня 2008 року.
 
Вважала, що 23/50 частини спірного будинку є її особистою приватною власністю. Ця частина будинку була придбана 28 травня 2009 року за кошти, які були виручені від продажу квартири, яка належала їй на праві приватної власності ще до реєстрації шлюбу з відповідачем. І саме виключно за грошові кошти, виручені від її продажу, придбано 23/50 частин будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується датами вчинення відповідних договорів купівлі-продажу нерухомості та сумами договорів. Оформлення ж частини будинку на відповідача було викликано лише поважними обставинами. 
 
Стверджувала, що спірна нерухомість не є об`єктом спільного сумісного майна, а є її особистою приватною власністю.
 
Уточнивши позовні вимоги,  ОСОБА_1 просила суд:визнати 23/50 частин жилого будинку АДРЕСА_1 , які зареєстровані на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу                 від 28 травня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, зареєстрованого                           в реєстрі за № 3461329, її особистою приватною власністю та визнати за нею право власності на 23/50 частин жилого будинку АДРЕСА_1 з побутовими, господарчими будівлями та спорудами: жилий будинок літ «А», сауна - «Г», літня кухня - «К», літня кухня - З-2, гараж - «Ж», літня кухня - «Б», фундамент сараю - «б», вбиральня - «Е», замощення - «І», паркан - 12, ворота - 8, водопровід - 3, ворота - 9, паркан - 11.
 
У 2017 році ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до                      ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що між ним та ОСОБА_1                02 грудня 2008 року було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі подружжя придбало 23/50 частини будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане житло вони придбали для проживання їх родини, в тому числі сина дружини від першого шлюбу та його матері.
 
Зазначав, що після придбання спірного будинку він розпочав ремонт та будівництво прибудови і літньої кухні. Ремонт він здійснював за грошові кошти, які він отримав від своєї матері - ОСОБА_5 , яка продала свою двокімнатну квартиру, іншого житла не придбала, передала кошти на ремонт та будівництво придбаного будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилався на те, що ремонт у спірному будинку зроблено за рахунок коштів його матері. Так, з депозитного рахунку у банку вона зняла та передала гроші йому для ремонту та будівництва спірного житла. Тобто, грошові кошти його та його матері були вкладені у ремонт та будівництво спірного нерухомого майна чим здійснено таке поліпшення нерухомого майна, яке суттєво збільшило його вартість.
 
Вказував, що за кошти, отримані від матері, було здійснено перебудову та ремонт будинку, газифікацію з заміною пічного опалення, добудову тамбуру, а також почато зведення літньої кухні (літ. «Л»).
 
Посилався на положення статті 62 СК України, у якій зазначено, що якщо за час шлюбу майно дружини, чоловіка істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого                        з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Оскільки здійснені поліпшення призвели до балансу сторін у витратах на набуття цього майна, вважав спірний житловий будинок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у яких частки у цьому майні                          є рівними.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просив суд: 
- визнати 23/50 частини будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - поділити 23/50 частин будинку, який знаходиться за адресою:                             АДРЕСА_1 між ним та ОСОБА_1 в рівних частинах по 1/2 кожному; 
- визнати за ним право власності на 1/2 частину 23/50 частини (23/100) будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Протокольною ухвалою суду від 17 липня 2017 року зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду з первісним позовом (том 1, а. с. 192).
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня                  2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано 23/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна № 19357582, який зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу              від 28 травня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Алейніковою Н. О.                    за № 910, особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 23/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , з побутовими, господарчими будівлями та спорудами: жилий будинок літ. «А», сауна - «Г», літня кухня - «К», літня кухня - З-2, гараж - «Ж», літня кухня - «Б», фундамент сараю - «б», вбиральня - «Е», замощення - «І», паркан - 12, ворота - 8, водопровід - 3, ворота - 9, паркан - 11.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення районного суду мотивовано тим, щопозовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та доведенеми, отже, підлягають задоволенню, натомість позовні вимоги ОСОБА_2 про істотне збільшення вартості спірного домоволодіння не доведені належними доказами, що виключає можливість їх задоволення.
 
Суд першої інстанції вважав обґрунтованими доводи ОСОБА_1 про те, що саме грошові кошти, виручені від продажу її квартири, були залучені на придбання 23/50 частин будинку АДРЕСА_1 .
Отже, на підставі статті 57 СК України 23/50 частин будинку АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
 
Районний суд відхилив доводи ОСОБА_2 про те, що оформлення та реєстрація спірного нерухомого майна на його ім`я є доказом наявності режиму спільного сумісного майна та підставою для застосування положень статті 60 СК України
 
Крім того, районний суд відмовив ОСОБА_2 у задоволенні його клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки ним та його представником не спростовано доводів ОСОБА_1 в особі її представника про те, що вказаний спір про право та невизнання за позивачкою її права власності на спірну частину будинку виник після фактичного припинення шлюбних відносин з серпня 2016 року.
 
Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 , районний суд вважав, що підстав для його задоволення немає, оскільки ним та його представником не доведено належними та допустимими доказами, що його мати - ОСОБА_5 подарувала грошові кошти своєму синові у власність, зокрема, на проведення ремонтних та будівельних робіт. Відсутність іншої нерухомості             у ОСОБА_2 та його матері після продажу квартири не є доказом того, що ці грошові кошти були витрачені виключно на ремонт або будівництво.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 24 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня                2017 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про те, що спірна нерухомість не є об`єктом спільного сумісного майна подружжя, є правильними.
 
Крім того, апеляційний суд зазначив, що під час розгляду справи ОСОБА_2 не надав переконливих доказів на підтвердження того, що в нього були наявні будь-які грошові кошти, достатні для здійснення вкладу                         у створення спільної сумісної власності.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що оформлення та реєстрація спірного нерухомого майна на відповідача не є беззаперечним доказом наявності режиму спільного сумісного майна та підставою для застосування положень статті 60 СК України, оскільки це                  не є визначальним для застосування вказаної норми права.
 
Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 , апеляційний суд погодився                                з висновками районного суду про те, що відповідачем не було доведено належними та допустимими доказами, дарування його матір`ю -                    ОСОБА_5 грошових коштів своєму синові у власність, зокрема, на проведення ремонтних та будівельних робіт.
Також відповідачем не доведено, що таке збільшення вартості спірного майна відбулося за рахунок виключно його особистих грошових коштів, відтак, його частка у поліпшенні будинку становитиме 10 372 грн, що                    не є значною та такою що впливатиме на зміну часток у власності. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити                     у задоволенні позову ОСОБА_1 й задовольнити його зустрічний позов у повному обсязі.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, оскільки він не визнає тієї обставини, що придбання спірного будинку відбулося за грошові кошти ОСОБА_1 . 
 
Зазначає, що доводи ОСОБА_1 про перебування на шостому місяці вагітності та неможливість у зв`язку із цим зареєструвати на себе право власності на спірний будинок спростовуються наданням нотаріально посвідченої згоди на укладення договору купівлі-продажу спірного майна, отже, жодних перешкод поставити підписи у договорі на своє ім`я у неї не існувало.
 
Вважає, що ОСОБА_1 не спростовано презумпцію спільної сумісної власності майна, оскільки та обставина, що спірна частина нерухомості придбана на третій день після продажу нерухомості, яка на праві особистої приватної власності належала позивачу, не спростовує зазначеної презумпції.
 
Вказує, що судами не взято до уваги його доводи про наявність доходу як до придбання спірного нерухомого майна, так і після придбання, що свідчить про можливість здійснення купівлі будинку за власні грошові кошти.
 
Вважає, що суди безпідставно відмовили у задоволенні його клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки ОСОБА_1 довідалася про придбання будинку в день укладення договору купівлі-продажу - 28 травня 2009 року, шляхом надання нотаріально завіреної заяви про надання згоди на вчинення правочину.
 
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 334/90285/15, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також ОСОБА_2 вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У квітні 2021 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Баликою П. О. подано відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, отже, оскаржувані судові рішення скасуванню не підлягають.
 
Посилається на те, що доводи ОСОБА_2 про наявність доходу для придбання спірної нерухомості фактично зводяться до зміни підстав зустрічної позовної заяви. Крім того, такі доводи були перевірені судами попередніх інстанцій та їм була надана відповідна правова оцінка.

 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У січні 2021 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
02 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1                            від 02 грудня 2008 року, актовий запис № 1337 (том 1, а. с. 14).
 
Від шлюбу вони мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження                     серії НОМЕР_2 від 13 серпня 2009 року (том 1, а. с. 15).
 
ОСОБА_1 також має сина від першого шлюбу - ОСОБА_4 ,                          ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 21 грудня 1999 року (том 1, а. с. 16).
 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 травня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Н. О. за реєстровим номером 910, ОСОБА_2 придбав,              а ОСОБА_7 продав, 23/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 138 000 грн                  (том 1, а. с. 24).
У договорі зазначено, що на земельній ділянці площею 524 кв. м розташовані: житловий будинок літ. «А» житловою площею 52,9 кв. м;              сауна - «Г», літня кухня - «К», літня кухня - З-2, гараж - «Ж», літня кухня - «Б», фундамент сараю - б, вбиральня - «Е», замощення - І, паркан - 12, ворота - 8, водопровід - 3, ворота - 9, паркан - 11. Загальна площа становить 94,6 кв. м.
Згідно з пунктом 9 договору ОСОБА_1 , як дружина ОСОБА_2 , надала письмову згоду на придбання цієї нерухомості.
 
У витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01 червня 2009 року власником 23/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 2009 року зазначено ОСОБА_2 (том 1, а. с. 26).
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня              2016 року у справі № 336/4926/16-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
 
ОСОБА_1 у період до реєстрації шлюбу з відповідачем, так і після його розірвання була працевлаштована, що підтверджується інформацією з трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 від 04 жовтня 2002 року                              з наявними у ній записами з 01 жовтня 2002 року до 06 серпня 2012 року та довідкою Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя від 04 вересня 2017 року про індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 (том 1, а. с. 34-39, 216-217).
 
Відповідно до довідки Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя від 03 жовтня 2017 року про індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_2 в період з березня 2008 року до січня 2011 року не був працевлаштований (том 2, а. с. 1-4).
 
До реєстрації шлюбу ОСОБА_1 набула право власності на квартиру                АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 07 жовтня 2003 року, та право власності на яку було зареєстровано за нею згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 жовтня 2003 року (том 1, а. с. 28).
 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 травня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Пилипенко О. В. та зареєстрованим                 в реєстрі за № 515, ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 продала. Продаж було здійснено за 167 420,00 (сто шістдесят сім тисяч чотириста двадцять гривень 00 коп) грн (том 1, а. с. 27).
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України                      під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                         і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.    В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
 
Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
 
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
 
Задовольняючи первісний позов ОСОБА_8 та відмовляючи                              у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що ОСОБА_8 довела належними доказами, що спірний об`єкт нерухомості, є її особистою приватною власністю, оскільки придбаний за кошти, отримані нею від продажу квартири, яка була її особистою власністю. При цьому суди вважали необґрунтованими доводи ОСОБА_2 про належність спірної нерухомості до спільного майна подружжя та необхідності його поділу.
 
З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується та вважає, що підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2009 року продала квартиру АДРЕСА_2 . Продаж було здійснено за                             167 420,00 грн.
Спірних 23/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 було придбано на підставі договору купівлі-продажу                    від 28 травня 2009 року за 138 000 грн, право власності зареєстровано за ОСОБА_2 (том 1, а. с. 24).
 
Висновки судів попередніх інстанцій про те, що грошові кошти, виручені ОСОБА_8 від продажу квартири АДРЕСА_2 , були залучені на придбання 23/50 частин будинку АДРЕСА_1 , є правильними              з огляду на те, що відповідачем не спростовано таких доводів позивача та не надано доказів його фінансової участі у придбанні спірного майна. При цьому колегія суддів враховує, що обидва правочини щодо купівлі-продажу нерухомості учинялися з інтервалом у три дні, що також підтверджує наявність у ОСОБА_8 особистих коштів та їх вклад у придбання спірної нерухомості.
 
Реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_2               не спростовує джерело походження коштів, які були особистою приватною власністю ОСОБА_8 та були використані на придбання нерухомості.
 
Доводи ОСОБА_2 з посиланням на наявність у нього доходу як до придбання спірного нерухомого майна, так і після придбання, не підтвердилися під час перегляду справи у касаційному порядку, оскільки відповідно до довідки Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя від 03 жовтня 2017 року про індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_2 останній в період з березня 2008 року до січня 2011 року не був працевлаштований.
 
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини першої статті 62 СК України з огляду на таке.
 
Згідно із частиною першою статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначено, що: «істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і  не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. 
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування  у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість  істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
При посиланні на вимоги  статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність».
 
Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про недоведеність ОСОБА_2  наявності істотного збільшення вартості домоволодіння та підстав для застосування положень статті 62 СК України, оскільки його доводи про надання ОСОБА_5 коштів у розмірі 23 000 доларів США саме на проведення ремонтних та будівельних робіт для забезпечення потреб його сім`ї не підтвердилися, зокрема, ОСОБА_5 надала свідчення про те, що літню кухню, яку почали будувати на земельній ділянці вона мала намір використовувати у подальшому для своїх власних потреб, проживати у ній окремо від родини сина.
 
Відповідно до положень статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні                 з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту.
 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що грошові кошти за час спільного проживання подружжя були витрачені для ремонту та реконструкції житла, в якому вони проживали, з метою поліпшення умов життя та в інтересах сім`ї.
При цьому здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною будинку та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають.
Віднесення проведених у квартирі робіт до поточного ремонту чи до невід`ємних поліпшень не має правового значення для вирішення даного спору.
 
З огляду на зазначене, участь подружжя у проведенні реконструкції, перепланування, ремонту, зміни інтер`єру об`єкту нерухомого майна з метою здійснення поліпшення житлових умов сім`ї та забезпечення проживання членів сім`ї у такому житлі, не надає права одному з подружжя, який                   не є власником такого майна, на визнання за ним права власності на це майно. Така особа має право на відшкодування витрат на проведення відповідних ремонтних чи інших робіт. Відтак, підстави для застосування положень статті 62 СК України у такому випадку відсутні.
 
Крім того, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що літня кухня літ «Л», яка відповідно до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відтак, до встановлення обставини істотної збільшення вартості спірного майна включенню не підлягає.
 
Доводи ОСОБА_2 про те, що він не визнає обставини придбання спірного будинку за грошові кошти ОСОБА_1 колегія суддів відхиляє, оскільки під час розгляду справи у суді першої інстанції ним та його представником вказані обставини визнавалися.
 
Колегія суддів вважає, що на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що спірна нерухомість є особистою приватною власністю ОСОБА_8 , відтак, не підлягає поділу за принципом рівності часток кожного                               з подружжя. 
 
З огляду на зазначене оскаржувані судові рішення відповідають положенням матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.
 
Суди попередніх інстанцій повно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши всі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, правильно застосували наведені вище норми матеріального права, ухваливши законні та обґрунтовані судові рішення у справі.
 
За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів,            а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Доводи ОСОБА_2 про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та відмову у застосуванні до спірних правовідносин строку позовної давності не підтвердились, оскільки суди дійшли правильного висновку, що строк позовної давності для вимоги про визнання права власності на спірне майно за ОСОБА_8 почав свій перебіг після припинення шлюбних відносин між сторонами                                         із серпня 2016 року у зв`язку з невизнанням ОСОБА_2 її права власності.
 
Посилання заяника на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 334/90285/15-ц (провадження № 61-37049св18) колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначеній справі позивачем не надано належних доказів того, що спірне майно придбане за його особисті кошти, тоді як у цій справі встановлено, що відповідач тривалий час до придбання спірного майна доходу не отримував, а продаж позивачем особистої приватної власності свідчить про належність коштів, витрачених на придбання спірного майна, саме позивачеві.
 
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його                    представником - адвокатом Кузьміновим Дмитром Валерійовичем, залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня               2017 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 листопада 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                        її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк