ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 квітня 2021 року           справа №360/540/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року (повне судове рішення складено 12 березня 2020 року в м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/540/20 (суддя в І інстанції Смішлива Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 

                                                          УСТАНОВИВ:

04.02.2020 до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - Комісаріат), відповідно до якої позивач просив суд:
- визнати дії відповідача щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, при звільненні з військової служби в розмірі 11036,29 грн протиправними; 
- стягнути з Комісаріату на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби за період з 27.07.2019 по 23.12.2019 у сумі 65481,00 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що звільнений наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 10.07.2019 № 34-РС у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключений зі списків особового складу з 26.07.2019.
На підставі наказу позивач отримав право на виплату грошової компенсації вартості за не отримане речове майно в розмірі 11036,29 грн, відповідно до пункту 4 розділу III наказу Міністерства оборони України № 232 від 29.04.2016.
У зв`язку з невиплатою вказаної компенсації, позивач 28.10.2019 звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації вартості за не отримане речове майно.
Листом № ВФЗ-1369/ш-132 від 06.11.2019 відповідач повідомив позивача, що виплата грошової компенсації здійснюється за рахунок коштів, а саме: КПК-2101020/3, КЕКВ-2210, код видатків 026/3. У зв`язку з відсутністю зазначених коштів на рахунках ІНФОРМАЦІЯ_1 , виплата належної суми грошової компенсації за не отримане речове майно виходячи із закупівельної вартості такого майна, буде здійснена одразу після надходження на реєстраційний рахунок відповідача коштів, виділених на зазначені цілі.
23.12.2019 позивачу зарахована грошова компенсація вартості за неотримане речове майно при звільненні з військової служби в сумі 10870,75 грн.
З урахуванням того, що відповідачем під час звільнення не проведено повного розрахунку при звільненні з військової служби, позивач набув право на стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні до повного розрахунку, тобто з 27.07.2019 по 23.12.2019, що сумарно складає час затримки виплати 150 днів.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Комісаріату на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби за період з 27 липня 2019 року по 23 грудня 2019 року у сумі 50838,00 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем та його представником висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , є учасником бойових дій, що підтверджено наявними у справі копіями документів, а саме: паспорта громадянина України (арк. спр. 4), картки фізичної особи – платника податків (арк. спр. 5), посвідчення учасника бойових дій (арк. спр. 7).
Позивач, старший солдат, з 27.07.2016 проходив військову службу за контрактом на підставі наказу ВК Луганського ОВК № 61-рс на посаді кулеметника 1-го відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (арк. спр. 6, 26).
10.07.2019 на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 34-РС від 10.07.2019 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) (арк. спр. 6, 8, 27).
15.07.2019 позивач звернувся до відповідача із рапортом  про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно (арк. спр. 24)
Згідно витягу з наказу (по стройовій частині) № 184 від 26.07.2019 т.в.о. військового комісара Луганського обласного військового комісаріату позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 26.07.2019 (арк. спр. 8, 27).
Вказаним наказом, серед іншого, передбачено виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно у сумі 11036,29 грн (арк. спр. 8 зв.б., 27 зв.б.).
Згідно з випискою по картковому рахунку позивача за 23.12.2019, останньому виплачено компенсацію речового майна в сумі 10870,75 грн 23.12.2019 (арк. спр. 10), що не заперечується відповідачем.
21.12.2019 відповідач надіслав до Державної казначейської служби платіжне доручення № 2232 від 13.12.2019 щодо перерахунку грошової допомоги за неотримане речове майно звільненим військовослужбовцям, зокрема і позивачу (арк. спр 25).
Відповідно довідки про отримане позивачем грошове забезпечення за два місяці перед місяцем звільнення від 28.02.2020 № ВФЗ-218 нараховано в травні 2019 року 11399,85 грн, з яких: 600 грн оклад за військове звання, 2730,00 грн посадовий оклад, 999,00 грн надбавка за вислугу років, 2813,85 грн надбавка за особливості проходження служби, 2839,20 грн премія, 134,47 грн індексація, 1283,33 грн винагорода за участь в ООС; в червні 2019 року нараховано 15229,55 грн, з яких: 600 грн оклад за військове звання, 2730,00 грн посадовий оклад, 999,00 грн надбавка за вислугу років, 2813,85 грн надбавка за особливості проходження служби, 3549,00 грн премія, 134,47 грн індексація, 4403,23 грн винагорода за участь в ООС (арк. спр. 44).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.
Спірним питанням у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).
Отже, КАС України визначено місячний строк звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, а КЗпП України встановлено тримісячний строк.  
Як свідчать матеріали справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 10.07.2019 на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 34-РС від 10.07.2019 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) (арк. спр. 6, 8, 27).
Проведення остаточного розрахунку з позивачем 23 грудня 2019 року не є спірною обставиною між сторонами та визнається сторонами.
Перебіг строку звернення до суду почався 24 грудня 2019 року.
Згідно із поштовим штампом на конверті, позивач звернувся з позовною заявою до відділення поштового зв`язку 03 лютого 2020 року (а.с. 15), тобто більш ніж один місяць після остаточного розрахунку.  
Протягом розгляду справи від позивача або його представника заяв про поновлення строку звернення до суду з цим позовом не надходило.
Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2021 позивачу запропоновано подати заяву із обґрунтуванням поважності причин пропуску строку звернення до суду, яка була отримана представником позивача, проте жодних заяв з цього приводу до суду не надходило.
Отже, будь-які обставини щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, відсутні.  
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
У Рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Таким чином, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду із цими позовними вимогами та належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом позивачем не наведено та не доведено, колегія суддів вказує на відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду та про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до вимог статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду – скасуванню.
Відповідно до положень ч.1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Положеннями пункту 8 частини першої статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Як було вказано вище, частиною третьою статті 123 КАС України встановлено обов`язок суду застосувати процесуальні наслідки пропуску строку на звернення до суду у разі визнання причин такого пропуску неповажними, у вигляді залишення позовної заяви без розгляду.
Витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані з оплатою судового збору, за діючим процесуальним законодавством відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 250, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України, -          

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 – задовольнити частково.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року у справі № 360/540/20 – скасувати.
Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без розгляду.
Повне судове рішення – 20 квітня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін

                                                                                                                                                                                                                                                   Т. Г. Гаврищук