ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року 
м. Київ
справа №826/959/17
адміністративне провадження №К/9901/48388/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді (судді-доповідача) –           Данилевич Н.А.,
суддів –                                                                   Мацедонської В.Е., 
                                                                           Шевцової Н.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні 
касаційну скаргу Державної міграційної служби України
на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2018 року (головуючий суддя – Бужак Н. П., судді: Костюк Л.О., Троян Н.М.)
у справі № 826/959/17
за позовом Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 
до Державної міграційної служби України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
в с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
В січні 2017 року громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 (далі – позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі – ДМС України, відповідач, скаржник), в якому просила:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України № ДМСУ № 610-16 від 02.12.2016;
- зобов`язати Державну міграційну службу України вирішити питання про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 .
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено повністю.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що позивачкою не надано жодних доказів та фактів здійснення над нею фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало б існування на території країни походження. ОСОБА_1 не довела уповноваженому державному органу особистої участі у жодній політичній, релігійній, військовій чи громадській організації від якої б їй загрожувала небезпека. У зв`язку з вищевикладеним немає підстав вважати, що ОСОБА_1 має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Щодо наданих позивачем доказів, а саме: постанови Деснянського районного суду міста Чернігова №750/7850/15-а від 16.09.2015 та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду №750/7850/15-а від 02.11.2015, копій заяв фізичних осіб, які перебували в зоні АТО, довідки батальйону «Свята Марія», роздруківок з мережі Інтернет, то суд відхилив вказані докази, оскільки при оцінці цих факторів та вирішення питання про надання статусу біженця міграційна служба користувалася офіційними даними та не мала і не могла оцінити докази, які позивачем надані уже під час судового розгляду справи.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2018 року апеляційну скаргу Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 задоволено.
Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року скасовано.
Ухвалено у справі нову постанову наступного змісту.
Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №ДМСУ №610-16 від 02 грудня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .
Зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення стосовно громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішенням суду у справі № 750/7850/15-а, яке набрало законної сили, встановлено, що, враховуючи участь чоловіка позивачки у антитерористичній операції на території Донецької області, наявну політичну ситуацію та відносини, що склались між Україною та країною походження позивача, беручи до уваги прихильність ОСОБА_1 та її сім`ї до країни, на території якої перебувають, тому при передачі позивачки до країни походження її свободі загрожуватиме небезпека, передбачена ч.1 ст.31 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”. Крім того, у матеріалах справи також наявні копії публікацій з Інтернет-видань щодо політичного переслідування осіб, які перебували у зоні АТО у складі військових та добровільних формувань на стороні держави України у зв`язку їх громадською діяльністю. Проте, відповідачем не було в повній мірі досліджено такі обставини та не надано їм правової оцінки з урахуванням позиції УВК ООН у справах біженців. Також, відповідачем не здійснено жодного висновку щодо ситуації у країні походження позивачки, дотримання такою країною міжнародних стандартів з кримінального правосуддя, конституційних прав громадян, а також щодо можливих утисків громадян через їх політичні погляди. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення № 610-16 від 02.12.2016 прийняте ДМС України з порушенням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини, а тому є протиправним та підлягає скасуванню. Що стосується способу захисту, який обрав суд у даній справі, то, для повного захисту інтересів особи, що звернулась до суду, судова колегія вважала за необхідне прийняти рішення про зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення стосовно громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Таке судове рішення не порушує дискреційнні повноваження відповідача у розумінні Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ (ЗАПЕРЕЧЕНЬ)
19 квітня 2018 року на адресу суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга Державної міграційної служби України на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2018 року, в якій відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення та залишити в силі постанову суду першої інстанції.
В обґрунтування поданої касаційної скарги Державна міграційна служба України вказує на наявну суперечність між довідкою, наданою ОСОБА_2 та листом полку патрульної служби особливого призначення Київ ГУНП у м.Києві стосовно проходження чоловіком позивачки служби в АТО. Крім того, факт відсутності ОСОБА_2 в Україні в період з 22.09.2014 по 29.11.2016 підтверджується відомостями, наданими листом Адміністрацією прикордонної служби. Скаржник також вказує, що постанова Деснянського районного суду м.Чернігова від 16.09.2015 не має відношення до рішення ДМС України від 02.11.2016 № 610-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки в даному рішенні суду надається оцінка рішенню № 3 від 17.07.2015 про примусове повернення. Крім того, відповідач підкреслює, що позивачкою не було надано жодних доказів та фактів здійснення над нею фізичного насильства, доводи ОСОБА_1 ґрунтуються виключно на суб`єктивних твердженнях та не мають жодного документального підтвердження.
15 червня 2018 року на адресу суду касаційної інстанції надійшли заперечення позивача на дану касаційну скаргу, в яких, посилаючись на необґрунтованість останньої, просить залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції – без змін.
07 лютого 2019 року представником позивачки були надіслані додаткові пояснення, в яких він зазначає, що ДМС України у, наданій на адвокатський запит, відповіді вказала про те, що відповідач відмовляється від касаційного оскарження рішень судів у справі № 826/964/17 та вирішено надати статус особи, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2 . 
Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2018 року за даною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2021 року касаційну скаргу Державної міграційної служби України призначено до касаційного розгляду.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 народилася в Росії (РФ), в м. Ленінград, за національністю – росіянка, за віросповіданням – атеїстка. Російську Федерацію залишила 07.06.2015 , виїхавши легально поїздом Санкт-Петербург – Київ.
05.05.2016 звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У заяві-анкеті від 05.05.2016 позивач повідомила, що не може повернутися у країну походження, у зв`язку з вірогідністю бути підданим фізичному тиску, кримінальному та політичному переслідуванню за участь її чоловіка ( ОСОБА_2 ) у бойових діях проти російської агресії у складі українського добровольчого батальйону «Свята Марія».
На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту перебувала на території України легально.
За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, 25.08.2016 управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу п`ятого частини першої ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
За результатами доопрацювання особової справи №2016 KYIV 0032 громадянки РФ ОСОБА_1 , 17.10.2016 складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу п`ятого частини першої ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
За результатами повторного доопрацювання особової справи позивача, 28.11.2016 складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу п`ятого частини першої ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
02.12.2016 Державною міграційною службою України прийнято оскаржуване рішення № 610-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Судами за результатами дослідження матеріалів особової справи позивачки № 2015КУІV0032, зокрема - заяви–анкети від 05.05.2016, б/н, встановлено, що причиною залишення країни походження є те, що чоловік позивачки – ОСОБА_2 був членом добровольчого батальйону “Свята Марія” та приймав участь в АТО на стороні України, а тому існувала загроза його життю та здоров`ю. Заявник зазначила причини виїзду з країни проживання - політичні.
Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 вересня 2015 року у справі № 750/7850/15-а, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року, визнано протиправним та скасовано рішення №3 від 17 липня 2015 року про примусове повернення з України громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , винесене завідувачем Козелецького РС УДМС України в Чернігівській області Закревською В.В.
Зазначеним рішенням суду встановлені наступні обставини.
ОСОБА_1 в`їхала на територію України разом з чоловіком ОСОБА_2 та малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який навчається у Вовчківській ЗОШ І-ІІ ступенів Козелецького району Чернігівської області, про що подано довідку від 05 серпня 2015 року №16.
Згідно довідки від 12 травня 2015 року №003-05/15, виданій батальйоном патрульної служби міліції особливого призначення “Свята Марія”, ОСОБА_2 зарахований до особового складу батальйону патрульної служби міліції особливого призначення МВС України “Свята Марія” та з 06 листопада 2014 року по 26 листопада 2014 року брав участь в антитерористичній операції на території Донецької області та на даний момент (час складання довідки) є бійцем батальйону “Свята Марія”.
Надана довідка від 12.05.2015 №003-05/15 видана не юридичною особою, містить гриф ГУ МВС України у м.Києві, але має печатку ГУ МВС України в Донецькій області.
Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства скеровано запит (8.5/6762-16 від 26.10.2016) для підтвердження чи спростування інформації щодо перебування чоловіка ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на службі в роті патрульної служби міліції особливого призначення «Свята Марія». Зазначений запит скерований до полку патрульної служби поліції особливого призначення «Київ» ГУ НП у місті Києві, юридичної особи, до складу якого входив батальйон «Свята Марія».
Згідно листа полку патрульної служби особливого призначення «Київ» Головного управління національної поліції у м. Києві від 08.11.2016 №324вх/125/41/02-2016, який міститься в матеріалах справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на службі у роті патрульної служби поліції особливого призначення «Свята Марія» ГУ МВС України у місті Києві не перебував.
Відповідно до інформаційного листа Адміністрації державної прикордонної служби від 17.11.2016 №55/2082, у зазначений період (06.11.2014 по 26.11.2014) ОСОБА_2 , на території України не перебував, оскільки 22.09.2014 іноземець виїхав з території України, та в`їхав вже 29.11.2016.
Постановою Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 вересня 2015 року у справі №750/7847/15-а визнано протиправним та скасовано рішення №4 від 17 липня 2015 року про примусове повернення з України громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , винесене завідувачем Козелецького РС УДМС України в Чернігівській області Закревською В.В.
Крім того, позивачка придбала житловий будинок АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надано до суду договір купівлі-продажу будинку від 31 березня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Афанасьєвою А.Ф., та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 березня 2015 року.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі – Закон № 3671-VI): біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. 
Пункт 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI: особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Пункт 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI: додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Пункт 5 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI: Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 (далі - Конвенція): У цій Конвенції термін "біженець" означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати  жертвою  переслідувань  за  ознакою расової належності,  релігії,  громадянства,  належності до певної соціальної групи чи  політичних  поглядів  знаходиться  за  межами країни  своєї  національної  належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не  бажає  користуватися  таким  захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.
Пункт 45 Настанов з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН (далі - Настанов): особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Пункт 66 Настанов: для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС України), внесені Законом України від 15.01.2020 № 460-ІХ, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).
Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.
УВКБ ООН в 2001 році надало Тлумачення статті 1 Конвенції про статус біженця, у якій розкривалося поняття терміну «біженець». В п 11 даного тлумачення зазначається, що у випадках, коли суб`єктивні побоювання не висловлюються, а об`єктивні обставини можуть цілком виправдати визнання очевидної небезпеки для будь – якої особи, яка в них опинилася, відсутність побоювань, є неістотною. Таким чином, надзвичайно важливим є прийняття рішення щодо статусу біженців, особливо у частині обґрунтованих побоювань тільки після вивчення та належного зважування всіх відповідних обставин. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередній інстанцій, позивачка, як громадянка Російської Федерації, залишивши країну походження у 2015 році, у 2016 році звернулася до органів ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування поданої заяви скаржниця стверджувала про неможливість повернення у країну походження, у зв`язку з вірогідністю бути підданою фізичному тиску, кримінальному та політичному переслідуванню за участь її чоловіка ( ОСОБА_2 ) у бойових діях проти російської агресії у складі українського добровольчого батальйону “Свята Марія”.
Судами досліджено, що рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 вересня 2015 року у справі № 750/7850/15-а, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року, визнано протиправним та скасовано рішення №3 від 17 липня 2015 року про примусове повернення з України громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , винесене завідувачем Козелецького РС УДМС України в Чернігівській області Закревською В.В.
Також постановою Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 вересня 2015 року у справі №750/7847/15-а визнано протиправним та скасовано рішення №4 від 17.07.2015 про примусове повернення з України громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , винесене завідувачем Козелецького РС УДМС України в Чернігівській області Закревською В.В.
Крім того, в рамках розгляду справи № 750/7850/15-а, судами встановлено, що враховуючи участь чоловіка позивачки у антитерористичній операції на території Донецької області, наявну політичну ситуацію та відносини, що склались між Україною та країною походження позивача, беручи до уваги прихильність ОСОБА_1 та її сім`ї до країни, на території якої перебувають, тому при передачі позивачки до країни походження її свободі загрожуватиме небезпека, передбачена ч.1 ст.31 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”.
Тому, суд апеляційної інстанції, з огляду на викладені обставини, вірно зазначив, що у разі примусового повернення як позивачки, так і її чоловіка, в країну походження її свободі загрожуватиме небезпека за політичні переконання, оскільки її чоловік приймав участь в антитерористичній операції на території України. 
Суд звертає увагу, що за результатами відомостей із Єдиного державного реєстру судових рішень, Шостий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 13.11.2018 у справі № 826/964/17 щодо визнання протиправним та скасування рішення ДМСУ № 609-16 від 02.12.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту стосовно громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , встановив, що позивач приймав участь у захисті України від збройної агресії Російської Федерації, громадянином якої він є.
Також суд апеляційної інстанції в рамках розгляду вищезазначеної справи констатував, що повернення позивача до Російської Федерації безумовно свідчитиме про наявність у нього обґрунтованих побоювань щодо загрози його свободі, життю та здоров`ю з підстав політичних переконань, які він виявив своєю участю в антитерористичній операції на території України.
Тому, Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що оспорюване рішення відповідача було прийняте без повного та належного дослідження усіх обставин, без надання їм правової оцінки з урахуванням позиції УВК ООН у справах біженців.
Також, відповідачем не здійснено жодного висновку щодо ситуації у країні походження позивачки, дотримання такою країною міжнародних стандартів з кримінального правосуддя, конституційних прав громадян, а також щодо можливих утисків громадян через їх політичні погляди.
Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає зазначені в касаційній скарзі доводи Державної міграційної служби України безпідставними та правомірно спростованими судом апеляційної інстанції, а висновки суду - правильними, обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що і підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 341,  343,  п.1 ч.1.ст.349, 350,  355, 356,  359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2018 року у справі 826/959/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Н.А. Данилевич В.Е. Мацедонська   Н.В. Шевцова