Номер провадження: 22-ц/813/3991/21 
Номер справи місцевого суду: 523/1945/20
Головуючий у першій інстанції Малиновський О.М.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.
Комлевої О.С.,
               за участю:
               секретаря                Хухрова С.В.,
               позивача                         ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, стягнення пені,
встановив:

04.02.2020 року  ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 20.12.2016р. (справа №523/7160/16-ц) на користь ОСОБА_4 на утримання дитини ОСОБА_5 з 600,00грн. на 1/4 частку від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з індексацією згідно із законом, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття (т.1, а.с. 1-5).
Крім цього, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини за період з 01.09.2018р. по 31.12.2019р. в розмірі 26520,00грн., а також пеню за прострочення сплати аліментів на її утримання за липень-вересень 2018р, січень та лютий 2019р. в розмірі 7480,00грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.12.2016 року було вирішено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісяця і до досягнення дитиною повноліття. Вказаним рішенням також було стягнуто аліменти з відповідача на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років, в розмірі 400,00 грн.
Позивач в позові зазначала, що підставою її звернення до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів є те, що ОСОБА_2 періодично буває на заробітках в Польщі, матеріальний стан за останній час значно поліпшився, є власником автомобіля. 

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року позовні вимоги були задоволені частково (т.2, а.с. 126-128).

Змінено призначений за рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.12.2016 року по справі №523/7160/16-ц розмір (спосіб стягнення) аліментів, який підлягав стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі 600 грн. на дитину щомісяця, починаючи з 24.05.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) ОСОБА_2 , щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 26520,00грн, пеню за прострочення сплати аліментів на утримання ОСОБА_3 в розмірі 7480,00грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 840,40грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року та постановлення нового, яким стягнути з ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини за період з 24.05.2016 року в сумі 15917 грн., в іншій частині позовних вимог просить ОСОБА_3 відмовити (т.2, а.с.144 -149).

01.03.2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_3  надійшов відзив на апеляційну скаргу, з додатками до нього, в якому вона зазначили, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга є необґрунтованою, у зв`язку з чим просила апеляційну скаргу ОСОБА_2  залишити без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 рокубез змін ( т.2, а.с.170-207).
Вирішуючи питання про слухання справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, призначеного на 12.05.2021 року, 09.30 год. (т.2, а.с.210, 216-210), проте до суду з`явилась лише позивач ОСОБА_3 , у зв`язку з чим та враховуючи, що дана справа є соціальною, однак перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з січня 2021 року, колегія суддів вирішила слухати справу за участю позивача ОСОБА_3 і на підставі наявних у справі доказів.

Що стосується заяви адвоката Ярошенко А.І. про неможливість її явки до суду апеляційної інстанції в назначений день і час (т.2, а.с.221-224), то колегія суддів зазначає, що поважних причин неможливості явки до суду апеляційної інстанції адвокат Ярошенко А.І. не надала, крім того, будучи належним чином і заздалегідь повідомленим про час і місце судового засідання, заявник апеляційної скарги ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд в ухвалі про призначення справи до розгляду зазначив, що явка сторін у справі є обов`язковою, то вони є безпідставними і не відповідають дійсності (т.2, а.с.210). 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.
Задовольняючи позов ОСОБА_3 про зміну способу стягнення аліментів, стягнення пені, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Проведений позивачем розрахунок пені за період затримки аліментів на утримання дитини на суму 26 520 грн. та на утримання позивача на суму 7480,00 грн. був проведений у відповідності до змісту ст.196 СК України, а саме за кожен прострочений місяць. Тобо заборгованість за аліментами за місяць була помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Такий розрахунок був проведений згідно правової позиції, зазначеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року, справа № 572/1762/15-ц, яка відійшла від правової позиції, висловленої у постановах Верховного Суду України у справах № 6-94цс15, № 6-300цс16, №6-1554цс16.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступні обставини.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у подружжя народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 28 березня 2017 року від 28.07.2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було розірвано (т.1, а.с. 14).
Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 31 жовтня 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі 1300 грн. щомісячно, починаючи з 24.05.2016 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Крім того, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліменти на її утримання у розмірі 1200 грн., починаючи з 24.05.2016 року та досягнення дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1, а.с. 15-16).

Однак, рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.12.2016 року рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 31 жовтня 2016 року було змінено, та установлено суму аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 на утримання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 600 грн. щомісячно, починаючи з 24.05.2016 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліменти на її утримання у розмірі 400 грн., починаючи з 24.05.2016 року та досягнення дитиною ОСОБА_5 трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1, а.с. 17-18).

В подальшому, а саме: 15.02.2017 року за заявами ОСОБА_6 Біляївським міжрайонним ВДВС ГТУЮ в Одеській області були відкриті виконавчі провадження (ВП №53409959, 53409728) (т.1, а.с. 19-20).
Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам на утримання дитини станом на 10.01.2020 року, наданого державним виконавцем ВДВС Біляївського МРУЮ Одеської області, заборгованість складає 26 520,00 грн. (т.1, а.с.23).
Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам на утримання позивачки станом на 10.01.2020 року, наданого державним виконавцем ВДВС Біляївського МРУЮ Одеської області, заборгованість складає 7480, 00 грн. (т.1, а.с.24).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною другою статті 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).
Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов правильного висновку, що сторони мають рівні права та обов`язки по утриманню та матеріальному забезпеченню дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей.

Відповідно до статей 180-183 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Крім того, ч. 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
З огляду на ст.6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», яка згідно Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обов`язковою для застосування національними судами, зміст якої передбачає, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обгрунтованим, але й справедливим.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»).

Враховуючи вищевикладене, а також виходячи з того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для його нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (ч. 1 ст. 41 СК України), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про задоволення позовних вимог в частині визначення розміру частки заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на утримання неповнолітньої дитини сторін –  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягувати аліменти з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Посилання заявника апеляційної скарги ОСОБА_2 на те, що на даний час у нього інша сім`я, та на те, що він наразі має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , заслуговують на увагу, однак колегія суддів зазначає, що зміна сімейного стану одного із подружжя, саме по собі не є безумовною підставою для відмови у зміні розміру аліментів.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 25 620 грн., та пені за прострочення сплати аліментів на утримання позивачки в розмірі 7 480 грн., виходячи з наступного.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із положень ч.1 ст.196 СК України, а також з того, що доводи відповідача про його сімейний стан, суттєве ускладнення його життєвих умов і майнового становища, народження іншої дитини, самі по собі не є підставою для невиконання обов`язку з утримання дитини.

Оскільки сума заборгованості по аліментам на утримання сина сторін станом на 10.01.2020 року склала 26 250 грн., а сума заборгованості по сплаті аліментів на утримання позивачки станом на 10.01.2020 року склала 7 480 грн., то суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що до стягнення підлягає сума коштів у розмірі 26 250 грн. і 7 480 грн., відповідно, оскільки за змістом ч.1 ст.196 СК України загальний розмір пені не може бути більшим ніж 100 відсотків заборгованості.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є правильним по суті.

Відповідно до ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України та ст.196 СК України неустойка (пеня) є способом забезпечення виконання зобов`язання, що має на меті сприяти належному виконанню зобов`язання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів.
Таким чином, під час вирішення питання про стягнення пені за прострочення сплати аліментів боржником, необхідно брати до уваги фактичні обставини, що зумовили виникнення заборгованості, можливість та обізнаність боржника про необхідність утримувати дитину, у тому числі і на підставі відповідного судового рішення, участь боржника у вихованні дитини, що сприятиме його обізнаності щодо потреб дитини, пов`язаних з її матеріальним забезпеченням.
Обов`язок утримувати дитину не залежить від звернення до суду, адже відповідач був обізнаний про свій обов`язок щомісячно сплачувати аліменти на дитину, тому повинен був прийняти міри для своєчасного перерахування аліментів.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч.1 ст.196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 24.05.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

                Л.А. Гірняк

                О.С. Комлева